Светослав Минков
Империя на глада

chitanka.info

Легенда и действителност

Японската империя — Дай Ниппон Тейкоку — е основана от богинята на слънцето Аматерасу Оомиками на 11 февруари 660 година преди Христа. Така твърдят в двадесети век официалните японски издания и учебници по история и за да се избегне всяко недоразумение, някои добросъвестни японци дори поясняват: на 11 февруари по григорианския календар.

При наличността на тия точни исторически данни човек наистина се пита защо досега никой японски летописец не е посочил по кое време на 11 февруари е основана империята — сутринта или следобед? Но като се вземе пред вид не особено голямото пространство, което Японският архипелаг заема сред безкрайните води на Тихия океан, трябва да се допуща, че Страната на изгряващото слънце е била сътворена много набързо, и то навярно още в първите нощни часове на поменатата паметна дата, сред непрогледен мрак и хаос. Защото ако нейно божествено превъзходителство Аматерасу Оомиками бе създала Япония поне за два дни, та да поработи по-спокойно и да огледа по-внимателно околния азиатски простор, тя несъмнено би присъединила още тогава и Формоза, и Корея, и Манджурия, и целия Китай. Поради тая именно непростима грешка на недосетливата богиня по-късно японските императори са били принудени да продължат доизграждането на страната, макар и е риск да бъдат обвинени в империалистично заграбване на чужди земи.

И тъй, след като завършила божествената си задача, Аматерасу Оомиками повикала внук си принц Ниниги но Микото и му връчила трите символа на императорската власт: огледало, меч и ясписова огърлица. От своя страна принц Ниниги но Микото предал тия реликви на първия японски император Джимму, благословил го и отлетял в небитието. И Джимму тенно седнал тържествено на престола в двореца Касихара и започнал да управлява империята.

Жителите на Япония населявали архипелага в продължение на много векове, без да бъдат смущавани от никакво чуждо нашествие. Тъкмо затова, уверяват някои японски историци, техните семейства се слели и се смесили едно с друго, като образували отделна раса. По думите на същите историци императорската фамилия се намирала в центъра на тоя национален процес на обща асимилация, откъдето следва изводът, че в жилите на всички японци тече императорска кръв. И понеже императорът се явявал пряк потомък на богинята Аматерасу Оомиками, стига се до неизбежното заключение, че японците са от божествен произход.

Тоя любопитен мит за създаването на японската империя и за божествения произход на японците е непоклатимата основа, върху която императорските историци изграждат по-нататък все така живописно цялата история на страната. Легендата приема строгия вид на научна истина и става задължително верую за японските поданици. Оня, който се осмели да направи дори най-малка критика на нейния класически монтаж, е изложен на сурово и безпощадно преследване. Характерен в това отношение е случаят с професор Тецуджиро Иноуе от Токийския университет, най-стария идеолог на „японизма“ и един от изтъкнатите предвестници на съвременния фашизъм.

През 1926 година професор Тецуджиро Иноуе, който е бил същевременно и член на Камарата на перовете, си позволил нечувано светотатство. В своето съчинение „Япония и националният морал“ той имал неблагоразумието да се усъмни, че оригиналите на двете свещени съкровища — огледалото и меча — били изгубени и че в императорската съкровищница се намирали само… техните подобия. Едничка ясписовата огърлица, според него, била истинската, която богинята Аматерасу Оомиками предала чрез внука си на император Джимму. Макар че това недопустимо изказване е било направено не от някой прогресивен учен, а от един заслужил теоретик на мракобесието, все пак в лагера на реакционната японска общественост избухнала буря от негодувание. От всички страни се надигнали яростни гласове за защита на оскърбеното императорско достойнство. Описание „Нихон Ойоби Нихонджин“ излязло с пламенен протест срещу професор Иноуе и поискало неговото примерно наказание. В края на краищата той бил принуден да си даде оставката като член на Камарата на перовете. Такава е била съдбата на стария мракобесник, който не отричал правдивостта на легендата за Аматерасу Оомиками, а само благоговейно засегнал престижа на светите дарове в императорската съкровищница.

По достоверност на фактите японските учебници по история могат достойно да съперничат на библията, на корана или на „Илиадата“, но императорското министерство на просветата не се смущава от измислиците и ги разпространява като неоспорими истини. Наред с математиката, химията и физиката то е въвело в училищата като положителен предмет и митологията. И това не е случайно. На японците трябва да се внушава още от ранна възраст, че те не приличат на другите хора, които са произлезли от маймуната, а са паднали направо от небето с божествената мисия да владеят света.

Доколко легендата за създаването на японската държава се поддържа сериозно от управляващите среди, свидетелствува следният куриоз. През 1940 година, от 10 до 12 ноември, в цяла Япония е била чествувана по най-тържествен начин 2600-годишнината от основаването на империята. На императорските празненства, демонстриращи безсмъртието на японския шовинистичен дух, са присъствували между многобройната публика и две забележителни фигури: някакъв новооткрит потомък на Конфуций и един пра-пра-правнук на пра-пра-прадядото на първия император Джимму. Пред тия двама глухи митологични старци, снабдени на ушите със слухови апарати, е била изпълнена нарочно написаната за случая симфония от Рихард Щраус, чиято музика възпроизвела с поразителна правдивост хаотичното сътворение на японската империя.

Разгромът на Япония в последната война донесе много изненади. Една от тях е смъкването на днешния император Хирохито от небесните висини и обявяването му за обикновен смъртен човек. Но след комедията с подписването на мирния договор между Япония и Америка гражданинът Хирохито е стъпил отново на стълбата към божествения възход и хвърля умилителни погледи към американските си покровители. Защо и той да не се изкачи пак в светите селения, щом военнопрестъпниците начело с него са вече на свобода, а японският милитаризъм се възражда в предишното си величие — щом финансовите магнати заемат старите си места и демократизирането на страната се оказва блъф? Нима само Хирохито ще принесе в жертва своята божественост? Американците обичат легендите, които затъпяват народа, а най-сигурната легенда в това отношение е да се възкреси отново митът за неземната личност на императора. Така мисли деградираният потомък на богинята на слънцето, така мисли и цялата японска реакция, която вижда навсякъде най-разнокалибрени богове, божества и богчета и продължава да се кланя пред стените на императорския дворец в Токио.

Каква е всъщност действителността, която се крие зад миражната фигура на Аматерасу Оомиками и зад басните на официалната японска история?

В далечината на времето се открояват островни земи, връхлитани неспирно от свирепите вълни на океана. С не по-малка ярост в тия земи нахлуват от азиатския материк монголски и малайски племена, из чиято смесена кръв се ражда японското племе ямато. Войнствено и грабителско, племето ямато води упорита борба с туземците айнуси, докато най-сетне завладява островите им, а самите тях избива, претопява или прогонва на север. И досега още на японския остров Хокайдо могат да се видят снажни старци с дълги коси и бради. Това са последните потомци на някогашните айнуси, запазени като живи и единствени паметници за основаването на империята.

Така реално и без участието на каквито и да било богини и григориански календари изниква сред водите на Тихия океан Страната на изгряващото слънце. След като покоряват туземните островитяни, отделните родове на племето ямато преминават в ръцете на старейшината-победител и на неговите най-близки сподвижници. Родовите старейшини събират в хищническите си лапи все повече земя, по чиито оризища и поля пъпли неизброим човешки мравуняк от роби. В тия далечни и тъмни столетия в островите прониква яркият лъч на китайската култура. Богатата китайска писменост и будистката религия озаряват първобитния японски летопис коджики, а в столицата Нара се издига гигантската статуя на великия Буда — Дайбуцу.

Оттук нататък японската история представлява кървава арена на многовековни вътрешни борби и междуособици — святкат саби на самураи, избухват пожари на селски въстания. Един след друг изгряват и залязват могъщи родове на феодали и шогуни[1], под чиито сатрапски криле японските императори загубват властта си, но все пак продължават да седят на престола като опозорени идоли. Доколко императорите са били изцяло в плен на шогунските тирани и никой не им е обръщал внимание, свидетелствуват многобройни исторически факти. Когато в края на шестнадесети век император Го Цуци умира, тялото му се търкаля цели четиридесет дни пред вратите на двореца, защото близките му не са имали пари за погребение. Едва след като престолонаследникът изпросва от един будистки храм необходимата сума, о бозе почившият монарх заминава тържествено при своите прадеди. Японската история е запазила спомена и за други императори, които шогуните или са избивали и заточавали, или са превръщали в улични просяци. В онова размирно време търговци-пирати сноват между страните на южните морета и носят стоки от Китай и Корея, от Сиам и Индонезия. В 1542 година на остров Кюушу след корабокрушение намират убежище неколцина португалски моряци, които дават на Япония първата пушка, а седем години по-късно испански йезуити слизат в Сацума и поднасят втория дар от Европа — християнството. Огнестрелното оръжие и Христовият кръст засилват борбата между феодалите и шогуните, но ведно с това събуждат и подозрение за завоевателните стремежи на европейците. Пред страха от европейско нашествие Япония затваря вратите си за чужденците, като оставя малък пропуск само за китайските и холандските търговци. Близо три века империята стои откъсната от външния свят, но тая нейна усамотеност не пречи на предприемчивите самураи да извършат няколко грабителски нападения над близката корейска земя. И докато всесилните феодали и шогуни трупат богатства, пируват и се обезглавяват един друг, народът стига до отчаяно безправие и нищета. На селяните се забранява разкошът да се хранят с ориз и затова им прикачват твърде изразителното име „мизуноми хякушоо“, сиреч — селяни, които пият вода, или по-точно казано, които трябва да пият вода, вместо да ядат ориз. Облагането с данъци се извършва в духа на поговорката: „Селянинът е като сусамово семе: колкото повече го изстискваш, толкова повече масло ще пусне.“ През периода Токугава гладът сред народните маси взема такива размери, че много често хората в селата изравят мъртвите от гробовете и ги изяждат на самото място. Скелетоподобните поданици на империята престават да се плодят по повелята на закона, който насърчава дори детеубийството: в провинцията Тоса имат право на живот най-много едно момче и две момичета в семейството, а в Сага родителите трябва да убиват всяко второ дете, без разлика на пол. При това окаяно положение на обезправения японски народ селските въстания срещу потисниците зачестяват и се развихрят стихийно из цялата страна. В тежкия мрак на 270-годишното токугавско робство се наброяват 574 селски въстания и безброй бунтове на бедняшките маси от градовете. Всички тия въстания и бунтове се потушават с дива жестокост, но участниците в тях проявяват назидателно безстрашие и сила. Покосявани от огнестрелното оръжие на феодалите, те дирят правдата с дървени копия, с коси и мотики и се въодушевяват за борба с барабани и със свирки от бамбук и от морски раковини.

Тъкмо в тая зловеща епоха, когато се леят реки от народна кръв, на хоризонта срещу бреговете на усамотената империя се явяват четири американски кораба под командуването на комодор Пери. В крайбрежните селища настава веднага тревога и по хълмовете пламват сигнални огньове, които разнасят надлъж и нашир новината за приближаващата опасност. Благочестивите бонзи коленичат в храмовете и отправят горещи молитви за помощ към боговете закрилници, но боговете се усмихват загадъчно от лотосовите цветове на нирвана и не се решават да участвуват в никакви рисковани земни предприятия. На 8 юли 1853 година комодор Пери влиза в пристанището Урага и с конквистадорска надменност връчва на представителите на японското правителство писмо от президента Филмор до император Комей. С това писмо Съединените щати настояват да се сключи търговски договор между двете страни и да се отворят някои японски пристанища за американските кораби. След като почуква съвсем безцеремонно върху здраво залостените врати на империята и предава президентското послание, Пери напуща Япония, като обещава да се върне скоро за отговор. Писмото на президента Филмор хвърля в невъобразима паника шогунските първенци и феодалите, които предлагат военна съпротива срещу американците. Особено непримирими са самураите, чието твърдо решение е да се борят докрай с „червенокосите дяволи“. Бреговете на застрашената империя започват бързо да се укрепяват, а холандските търговци предлагат щедро услугите си за доставка на оръжие. Но когато на следната пролет комодор Пери се явява отново с внушителна ескадра от седем бойни кораба, правителството, виждайки разклатеното вътрешно положение на страната, се принуждава да приеме американските искания и да подпише договор със Съединените щати. Скоро Япония сключва подобни договори и с Англия, Русия, Холандия и Франция. Ала въпреки това формално свързване с външния свят империята продължава да стои затворена за чужденците и да се отнася враждебно към тях. Най-сетне в 1867 година прогнилата шогунска династия Токугава рухва и на декоративния японски престол се качва император Мейджи, който възстановява божествения деспотизъм на императорската власт и отваря широко вратите за чуждата цивилизация.

[1] Шогун — военен диктатор, глава на правителството (б.а.) ↑

Император Мейджи отваря вратите

След възстановяването на императорската власт император Мейджи провежда редица реформи, които дават нов облик на Япония. Но тия реформи предизвикват десетгодишни кръвопролитни борби, защото измамените селяни остават почти в същото бедствено положение, както при феодалните си господари, а разжалваните от рицарство самураи все още размахват сабите си и не желаят да се простят с благородния си занаят на главорези. В края на краищата императорското правителство смазва селските и самурайските въстания и закрепява здраво властта си. Върху развалините на феодалния строй капитализмът пуска крехките си, но жизнеспособни коренчета и започва бързо да се развива за буен цъфтеж.

В зората на ерата в Мейджи закипява трескаво строителство. Желязото и стоманата обявяват война на бамбука и го оставят само като декор на миналото. Сред идиличния японски пейзаж блясват релсите на първите железопътни линии Токио-Йокохама и Осака-Кобе, редом със старинните замъци и храмове изникват първите фабрики и заводи, в тишината на вековното усамотение забръмчават първите електромотори. Империята се задъхва от светкавично преустройство: военната техника, корабостроителството, транспортът, електрификацията, индустрията вземат все по-широки размери. Правителството въвежда задължителното първоначално образование, открива се Токийският университет, явява се първият всекидневен вестник и заедно с него — първата пощенска марка с образа на легендарния дракон. В това нервно пулсиране на обновения живот се долавя дълбока тревога. След тривековното себеотлъчване от външния свят империята изведнъж разбира трагизма на своята изостаналост и се мъчи да догони колкото може по-скоро другите напреднали страни. Зараждането на капитализма и страхът от чужденците са могъщите пружини, които тласкат страната напред и я карат да заимствува и да усвоява с настървение всичко чуждо — военна наука, машинна техника, политически строй, духовна култура. И то без да се губи време — бързо, стихийно, неорганизирано.

В кипежа на тоя градивен хаос самата Япония изпълзява из старинната си черупка и прониква навън. Стотици японци — дипломати, държавни дейци, студенти, търговци и професионални разузнавачи — нахлуват в Америка и в Европа, за да овладеят тайните на чуждия опит. Мълчаливи, затворени и дискретно усмихнати, тия дребни човечета, далечни братовчеди на богинята Аматерасу Оомиками, посещават библиотеки и университети, фабрики и лаборатории и с уморените си от йероглифи очи изучават чужди езици, надничат любознателно през лещата на всеки микроскоп, чертаят планове и скици, снимат Айфеловата кула в Париж и сами се фотографират сред гълъбите на площада „Сан Марко“ във Венеция, за да запазят завинаги яснотата на спомена от своето пътуване в необятния свят на чудесата. Те са поразени от всичко, което ги заобикаля, и понякога много неща са недостъпни за примитивния им мозък. Когато първата японска дипломатическа мисия начело с принц Ивакура посещава Франция, с нея се случва нещо твърде забавно. На приема в руското посолство, уреден в чест на знатните гости, мисията пристига с подобаваща тържественост: нейните членове са облечени в официални кимона и хаори[1], със самурайски кокове на главите и с по две саби на кръста. Те пристъпят с непоклатимо самочувствие по меките килими на преддверието и се приближават до една осветена вратичка. Водачът на делегацията Ивакура сан прекрачва смело напред, но в същия миг вратичката се затваря зад гърба му и той вижда, че е попаднал в някаква клетка, която започва да се издига бавно нагоре. Без да знае, че е влязъл в асансьор, нещастният принц измъква едната си сабя, решен да се бори на живот и на смърт. Другите членове на мисията, останали в преддверието, също изваждат сабите си за защита срещу това неокачествимо похищение от страна на коварните чужденци. Когато асансьорът спира и вратичката се отваря отново, смутеният самурай дълго не се решава да излезе навън, убеден, че му се готви нова примка. По-късно, разбира се, всичко се изяснява и Ивакура сан признава чистосърдечно, че бил готов да си направи харакири, за да не попадне в плен. Такова е било въздействието на едно техническо нововъведение върху първите японски реформатори от ерата Мейджи. И все пак довчерашните феодални отшелници се помиряват с изненадите и продължават да обикалят света, като поглъщат жадно чуждата култура. На края, претоварени с багаж и знания, те се връщат у дома си и посяват донесените семена в земетръсните недра на родните острови.

Империята се превръща постепенно в многоцветен мострен панаир, където може да се намери всичко. В съседство с леките японски къщички се издигат американски билдинги, английски котеджи и италиански палацо, до традиционното кимоно се явява европейският костюм начело с жакета, край рикшата с човека-кон профучават велосипедът и автомобилът, романтичната стрелба с лък, фехтовката и борбата джудоо се побратимяват с футбола, бейсбола, голфа и бокса, националните танци капоре, сакура ондо и доджо сукуи преливат ритъма си в стъпките на валса, тангото и фокстрота, тихите и плачливи звуци на триструнния самисен се заглушават от акордите на пианото. Така победоносно навлизат в японския бит и телеграфът, електрическата крушка, бифтекът, златните зъбни коронки и очилата, които спасяват от късогледство всеки втори японец, така примамливо засияват и новите титли на благородниците — княз, маркиз, граф, виконт и барон. Но европеизирането и американизирането не свършва дотук. В страха си да не направят някое съдбоносно опущение японските реформатори присаждат на островите си всяка буржоазна западна идея, всяко евангелие и откровение. И в тая оранжерия от идеи и теории, от политически и обществени учения и формули те отглеждат грижливо в саксии най-различни стръкчета от човешката цивилизация, която тълкуват на своя език и със своя будистки темперамент.

Разбира се, в преустройството на страната най-голямо внимание се обръща на военното дело. От неочаквания си досег с великите сили императорска Япония проумява безспорната истина, че ако не желае да се превърне в чужда колония, тя трябва час по-скоро да си създаде собствена, здрава и добре подготвена армия, която ще може да отбие всеки опит за нашествие. Като запазва войнствения дух на старите самураи, правителството пренася отвън съвременната военна техника, задължителната служба и униформата. То организира армията си отначало по френски, после по германски образец, а на флотата си залепва английски етикет. Японските военноначалници възприемат търпеливо тактиката и стратегията на военното изкуство и самочувствието им расте от ден на ден. Те стават толкова самоуверени, че забравят страха си от чужденците и сами започват да мечтаят за завоевателни подвизи. Неугасналата грабителска страст на някогашното племе ямато се разпалва с нова сила и дивият вик „банзай!“ огласява все по-често империята. Вдъхновена от примера на комодор Пери, Япония също започва да хлопа по вратите на съседите си и да им предлага договори за търговия, приятелство и други житейски услуги. Там, където срещне отпор, тя си служи с предизвикателство, за да развърже ръцете си за въоръжено нападение. По пътя на провокацията, която става нейният любим метод на действие. Япония завладява Формоза и Корея, като отпечатва с военния си ботуш първите завоевателни стъпки в огромната територия на Китай. Така се заражда японският милитаризъм, в чиито кървави скути израства бъдещото двуглаво чудовище на най-развихрената империалистическа агресия и на благословения от Буда фашизъм.

Ала въпреки усилията на император Мейджи и на неговите последователи да играят ролята на добри градинари при сеитбата на чуждите семена, оказва се, че не всяко семе и не всяка фиданка, пренесени отвън, са пригодени за климата на империята. Има неща, които просто не могат да бъдат усвоени и да се внедрят в японския бит. Те пускат само хилави коренчета на повърхността на живота и дават уродливи плодове. Тия контрабандирани от чужбина блага, тъй мъчно податливи за растеж и развитие, са придобивките на чуждата духовна култура. Докато в областта на материалните постижения японските реформатори отбелязват значителни успехи и създават от довчерашния полудевствен архипелаг една модерно индустриализирана страна с фабрики и заводи, с корабостроителници и електрически влакове, с банки, търговски предприятия и универсални магазини — в областта на духовната култура Япония не може да преодолее патриархалната си изостаналост и да асимилира чуждите духовни ценности, вкусове и схващания. Когато вратите на империята се отварят за чуждата цивилизация, с един от първите кораби тук пристигат Сервантес, Шилер, Шекспир, Пушкин и Толстой. Но тия европейски класици изглеждат почти неузнаваеми. Още със стъпването си на японска земя те се обличат в кимона и изчезват в пъстрия кортеж на един презабавен литературен карнавал. По волята на японския преводач Дон Кихот се придружава от Мацини и Гарибалди, „Вилхелм Тел“ излиза под наслов „Стрелата на свободата“, а „Крал Лир“ се явява на сцената като средновековен феодал, защото японците не обичат да светотатствуват и да излагат на показ крале и императори. Не по-малко интересна е и съдбата на Пушкиновата „Капитанска дъщеря“. Тя се усмихва от витрините на японските книжарници под ефирното заглавие „Сърцето на цветеца и мислите на пеперудата: чудни новини от Русия“, а героите й Гринев и Маша са потопени в американски кръщелен купел и са получили нови имена — Смит и Мери. Най-сетне обемистият роман на Толстой „Война и мир“ се е почти изпарил в японския превод, но затова пък заглавието му е удължено чувствително в чисто японски стил — „Плачът на цветята и скърбящите върби — последният прах от кървавите битки в Северна Европа“. Чужденецът трябва да види например „Севилският бръснар“ на японска сцена, за да разбере как японците тълкуват и си представят изобщо европейското изкуство. Тая опера е пусната в някакво съкратено издание, което поднася на зрителя най-главните музикални моменти. Граф Алмавива се явява в жокейска униформа, Фигаро напомня корсикански разбойник, а дон Базилио е облечен в бял костюм с къси панталони. Самата Розина прилича на гейша от някой чаен дом и пристъпва на сцената с отсечените движения на кукла. Нейният безпомощен гласец напразно се мъчи да се издигне до гласовете на партньорите й, които мяукат неудържимо. Поемайки въздух с отчаяни напъни, всички герои на операта създават впечатление, че пеят под стъкления похлупак на пневматическа машина. Що се отнася до оркестъра, той свири сам за себе си и още от самото начало подхваща веселата и игрива увертюра с погребална тържественост. През цялото време на представлението музиката на Росини се изцежда сякаш от консервена кутия, която някой шегобиец е отворил за ушите на японската публика, за да я убеди с всички средства, че операта е наистина комична.

В безсилието си да овладеят духа и съдържанието на чуждата култура, японските буржоа възприемат само външната й форма, която след това осакатяват до неузнаваемост с всичката страст на любознателния и упорит дилетант. Ерата Мейджи им разкрива неограничени възможности за подражателство и те си създават свой собствен, от никого неповторим стил на пародия и имитация. Европеизирана Япония сваля старинните си доспехи и се облича в жакет. Така преобразена, тя се явява на световната арена като илюзионист, който показва на публиката всякакви чудеса. Размахва празния си цилиндър и после започва да вади от него някакви странни същества, които зрителите смятат за герои на японската митология. Но Япония пояснява, че тия същества са Спенсър, Декарт, Сезан, Бетховен, Толстой. Публиката се смее добродушно на наивния цирков шарж и награждава илюзиониста с поощрително ръкопляскане. Япония се кланя с благодарност, ала в тоя момент изпод цепката на жакета й лъсва цевта на нейния империалистически пистолет и всички разбират, че тя притежава и нещо истинско от западната култура.

[1] Хаори — горна японска дреха (б.а.) ↑

Чужденецът и Япония

Далечната Страна на изгряващото слънце е привличала винаги вниманието на чужденеца със своята екзотика и неизвестност. Безбройните легенди, туристически описания и официални реклами са създали за нея такава нереална представа, че човек наистина рисува във въображението си някакъв съвсем идиличен кът от земната планета, където хората говорят в стихове и където всичко е потънало в пастелна мекота и в щастливо спокойствие. Планината Фуджи, цъфналите вишни и хризантеми, леките къщици с книжни стени, чайните домове и гейшите, копринените кимона и порцелановите изделия, най-сетне операта на Пучини „Мадам Бътерфлай“ — всичко това действува на фантазията с хипнотизираща сила. Но когато чужденецът посети Япония и остане по-дълго в нея, зад тия примамливи декори се разкрива една сурова действителност, в която рухват всички миражи и заблуди.

Отначало пътникът все още е в плен на непознатото и новото, което го окръжава. Типичният японски пейзаж с кривите борове „мацу“ му навява сантиментални настроения, йероглифните надписи по магазините го залъгват със странната си сложност и неразгадаемост, а прословутата японска учтивост го кара да се чувствува едва ли не като скъп гост на империята. Той заучава първите японски думи и изрази и се радва искрено на лингвистичните си способности. Свиква да рисува дори петдесетте и един знака на азбуката катакана и смята, че е проникнал в дебрите на японската писменост. Но след тия първи увлечения настъпват и първите разочарования. Чужденецът разбира, че японският език не е тъй лесен, както му се е струвало в началото, и че за да чете вестник, той трябва да знае поне две хиляди йероглифа от тридесетхилядната азбука канджи. Ведно с това японският пейзаж загубва очертанията си и изчезва под неспирния и досаден ромон на дъжда, който според една японска пословица вали тридесет и пет дни в месеца. Сред тая вечна влага плесенясват не само обущата, дрехите и куфарите на пътника, но и неговото самочувствие се покрива с тънък слой плесен.

Постепенно, с навлизането си в японската действителност, чужденецът изпитва чувството, че е попаднал в някаква огромна паяжина, която го омотава все повече и повече. Накъдето и да се обърне, каквато и стъпка да направи, той се вижда обграден от угоднически поклони и от усмихнати живи маски. Но тая чудновата учтивост е само параван, само отбранително средство срещу другоземеца. Още щом стане сутрин от леглото, чужденецът трябва да отговори на прислужника или на готвачката как е спал, какво мисли за времето и къде ще ходи. Това внимание към личността му се дължи не на някаква любезност или на обикновено любопитство, а на един точно установен ред, който има по-дълбок смисъл. Всеки от тия въпроси води към съответната графа в полицейския формуляр, който махленският полицай попълва усърдно за всекидневния живот на чужденеца. На мнозина може би ще се стори странно, че в японските полицейски формуляри има такива графи, в които се описва какво мисли човек за времето и как е прекарал нощта. Но ако някой има случая да посети Япония, той ще се натъкне още в парахода на много по-интересен формуляр, където трябва да отбележи собственоръчно имената на всички свои роднини по бащина и майчина линия, а така също да установи колко килограма е тежала покойната му баба и каква порода кокошки е отглеждал дядо му. А ако, не дай боже, пътникът си позволи дързостта да държи в ръката си фотографически апарат, тогава той е безспорно доказан заговорник срещу устоите на империята. Японската императорска полиция проучва чужденеца не само в най-дребните подробности на личния му живот и се рови в далечните корени на неговото родословие, но едва ли не изследва случайно хвърлената от него кибритена клечка, с която той е запалил цигарата си. Разбира се, всемогъщият полицай в черната копринена униформа с бели ръкавици, който се разхожда на стотина метра от къщата ви, не е единственият, чието внимание е съсредоточено върху вас. Освен тоя така наречен омавари сан, сиреч „уважаемият господин, който обикаля наоколо“, има още цяла невидима армия от полицейски агенти, сътрудници и доносчици, които ви дебнат непрекъснато, преплитат се в краката ви и от време на време дори претърсват грижливо квартирата ви във ваше отсъствие.

Коя е причината за това недоверие на японските официални власти към чужденеца? Тя се корени преди всичко в дълбокото и непоклатимо убеждение, че всеки пришелец е по начало шпионин. В зависимост от страната, към която принадлежат и към която в момента императорското правителство има определено отношение, чужденците се делят на три категории шпиони: шпиони-неприятели, шпиони-приятели и шпиони-неутрални. Но за японската полиция тия категории нямат никакво значение и всички чужденци са подложени на еднакъв режим на наблюдение и гнет. Няма така също значение и това дали чужденецът живее от двадесет години в Япония, или е току-що пристигнал, дали е поканен от самото правителство, или е обикновен пътник. И единият, и другият са напълно равни пред японската мнителност и следователно — еднакво опасни. От тая именно подозрителност, както и от все по-засилващото се чувство за расово превъзходство у японските империалисти водят началото си и проявяваните към чужденеца недружелюбност, презрение и дори открита враждебност, които не могат да бъдат маскирани с никакви поклони и усмивки и които, за съжаление, се внедряват и в съзнанието на средния японски гражданин. Попаднал в Япония, чужденецът изведнъж се вижда съвсем изолиран и самотен и напразни са всички негови усилия да влезе в близки и приятелски връзки с когото и да било. Зад непроницаемата стена от усмихнати лица той не ще намери никаква топлота и сърдечност. И ония двама-трима японци, с които трябва да общува по неизбежност, в края на краищата се оказват добре тренирани сътрудници на японската полиция.

Като класичен пример на японското недоверие и враждебност към чужденеца трябва да посочим случая с английския писател Лафкадио Хърн — един от най-възторжените почитатели на Япония. Тоя поклонник на екзотиката и на цветните раси пристига в Страната на изгряващото слънце през 1890 година — още в онова реформаторско време, когато се търсят чужденци. Той става учител по английски език отначало в Мацуе, после в Кумамото, а след това получава и професорска катедра в Токийския университет. Склонен към мистичната съзерцателност и особено чувствителен към всичко необикновено и легендарно, Лафкадио Хърн потъва веднага в новата действителност, която просто го омагьосва. Той се увлича така страстно в тая действителност, че се оженва за японка, приема будистката религия и се натурализира под японското име Коизуми Якумо. Довчерашният европеец се облича в кимоно, яде ориз с бамбукови пръчици и спи на рогозка. За него не съществува нищо друго освен Япония. Той славослови в произведенията си нейната старина и природа, нейните богове и обичаи, нейните песни и суеверия. И все пак Лафкадио Хърн чувствува, че не е истински Коизуми Якумо, че японците не могат да го приемат като свой човек, че те плетат интриги срещу него и го окръжават с усмихнато, но враждебно мълчание. Нещо по-лошо: колкото по-дълбоко прониква в японския живот и бит, толкова по-ясно изпъква в съзнанието му мисълта, че той е чужд на тях. И след като прекарва цели четиринадесет години в Япония, разочарованият будист решава да хвърли кимоното и да се завърне в Европа. Ала в навечерието на заминаването си той умира и остава завинаги в страната, която го е привличала като магнит. Забележителна е късата и горчива изповед на тоя своенравен англичанин: „Аз изучих Япония, за да се убедя, че никак не я познавам.“ Днес сантименталните и самурайски истории на Лафкадио Хърн са знамена на японската пропаганда, но ако той би възкръснал от будисткото гробище и би започнал нов живот в Страната на изгряващото слънце, японската полиция едва ли би го оставила на спокойствие.

Такова е отношението на Япония към чужденеца. Тя му се кланя с прелюбезна усмивка и му позволява да се разхожда из улиците и парковете, да посещава чайните домове и магазините, да се любува на старинните гравюри и на изящните фигурки от слонова кост, но му забранява да дружи с японци, да носи фотографически апарат и да живее свободно, без досадната сянка на полицейския агент. Такава е японската действителност, зад чиито храмове, дворци и цъфнали вишни се разгръща тъмната нищета на един гладен и смазан от труд народ, комуто императорските историци напразно се мъчат да внушат, че води началото си от богинята на слънцето Аматерасу Оомиками.

Токио 1943

Осем милиона хора, седем милиона плъхове и милиарди щурци, москити и водни кончета — това е живото население на японската столица през време на Втората световна война. Броят на полицаите (униформени и цивилни) не е точно установен поради несъвършенствата на съвременната статистика, която не може да обхване техния всекидневен прираст.

Между някогашното шогунско средище Йедо и днешната метрополия на империята не съществува особена прилика, макар че и досега в Токио няма канализация и повечето негови къщи напомнят първобитните жилища на Токугавската епоха. В центъра на столицата се издигат високи железобетонни здания и европейски сгради във всички възможни стилове. Две неизменни снимки украсяват туристическите реклами и пътеводители на Токио, за да подчертаят неговия величествен вид на модерен град. Едната снимка представлява грамадната постройка Маруноучи срещу гарата, а на другата е снет от птичи полет търговският квартал Гинза с универсалните магазини и с официалните учреждения. Оттук нататък, само на няколко минути от центъра, човек навлиза вече в безкрайната мрежа от тесни улички с типичните японски къщици и широко разтворени дюкянчета, които излагат на показ не само всичката си стока, но и живата домашна панорама на търговеца с цялото му семейство.

От ранна пролет до късно лято въздухът на Токио е огласен от неспирното металическо цвъртене на особения вид щурци семи. Към тоя звук трябва да се прибави през всички годишни времена и равномерното тракане на милионите дървени налъми гета, с които японците се движат съвсем свободно по улиците и карат дори велосипеди. Най-сетне Токио има и трети своеобразен шум — това е тихото шуртене на вода, което иде от малките дворове на къщите с неизбежните водопадчета и поточета, лъкатушещи с живачен блясък край изкуствените скали от шуплив камък.

Японците — жени и мъже — носят националната дреха кимоно с всички добавки към нея — споменатите вече дървени налъми гета или сандалите зори, обути най-често на бос крак, късите платнени чорапи таби с отделна извивка за големия пръст, през който минава каишката на налъма или сандала. Жените се препасват с широки пояси оби, свързани на гърба с грамаден възел като възглавница, и така стегнати, едва дишат през горещите летни дни. Спасява ги само сгъваемото ветрило сенсу, забодено отпред на пояса им, за разлика от мъжете, които затъкват ветрилото си отстрани на кръста. Единственото несъответствие с традиционния женски тоалет е съвременната европейска прическа. Тя е заместила старинната фризура марумаге, пред чиито многоетажни кокове изпадаха в умиление Лафкадио Хърн и нему подобните любители на японската екзотика. Днес марумаге декорира главите на гейшите и на старите жени и само в тържествени случаи украсява главите на съвременната японка. Европейското облекло е широко разпространено в Япония, особено сред мъжете. Те имат навика да носят панталоните си малко смъкнати, с по няколко гънки над обущата, и мнозина не закопчават долното копче на жилетката, смятайки, че тая предвзетост на европейските суинги е изобщо задължително правило при носенето на жилетка. С голяма почит между японските бюрократи и буржоазни среди се ползува жакетът, който, както казахме, се явява символ на техния „европеизиран“ дух.

Най-неподправени и мили са малките япончета на пет-шестгодишна възраст, чиято психика още не е осакатена от суеверия, предразсъдъци и самурайска дресировка. Те тичат по улиците и парковете и ловят водните кончета томбоо с дълги бамбукови пръчки, намазани на върха с овесено лепило. Или пък, събрани в кръг, играят на джанкен, като размахват ръцете си в разни хватки и се провикват с тънките си гласчета: „Джан-кен-пон! Хооре-кооре-хос!“ — думи, които нищо не значат и напомнят нашенските „ала-бала портокала“. Но щом тръгнат на училище, тия прекрасни човечета с живи, умни очи попадат веднага под влиянието на мракобесника-учител, който започва да ги затъпява със средновековния култ към императора и да ги подготвя за бъдещи богове, предопределени да завладеят света.

Според разписанието на природните явления сезонът на дъждовете нюубай започва от средата на юни и свършва към средата на юли. Тогава Токио е замрежен от неспирен дъжд, който лакира асфалта на улиците, дърветата, сивите кръгли керемиди на къщите, и целият град се превръща в гигантско лаково изделие. Мътното жълто слънце просветва през облаците и парливите му лъчи се разтапят в златисти изпарения. Сред тая нажежена влага астматиците поемат с мъка дъха си и по предметите се наслоява зелен прашец от плесен. Край ухото на човека се носи тънкото бръмчене на безброй невидими москити, които проникват през вратите и прозорците, през противонасекомните мрежи и дрехите и хапят настървено потната човешка плът. След периода нюубай, разбира се, дъждът не спира, а продължава да вали неофициално и без разписание. Понякога океанският вятър развява капките му и засипва стъклата на прозорците сякаш с игли.

И все пак, ако дъждовете са само досадни, тайфуните и земетръсите са просто опасни. Ураганът на тайфуна връхлита върху Токио обикновено през месец август и в продължение на няколко часа беснее с такава разрушителна сила, че изскубва из корен вековни дървета, събаря сгради, къса електрически жици, носи из въздуха домашна покъщнина. По време на тайфуна градът се върти в някаква адска вихрушка, която не могат да укротят никакви богове. В поредицата на природните явления земетръсите заемат челно място. Вулканичният японски архипелаг потръпва непрекъснато и сеизмографите отбелязват всеки ден по три-четири труса. Както седи в стаята си, човек внезапно усеща леко замайване, стените започват да пращят, прозорците потракват, вратата се отваря тайнствено и след няколко секунди всичко замира отново в покой. Но трусовете не винаги са тъй невинни. От време на време японската земя се гърчи като разярено митологично чудовище и от лицето й изчезват сред стихийни пожари и наводнения цели селища и стотици хиляди хора.

Такава е суровата японска природа, която се успокоява привидно през октомври и ноември. Тогава времето е слънчево и не валят дъждове. Тогава цъфтят хризантемите и Токио е забулен в платиненосинкава мъгла.

* * *

Ако не са грамадните йероглифни надписи и плакати, ако по асфалтовата настилка не тракат дървените налъми на неспирния поток от минувачи в кимона, Гинза би приличала на всяка многолюдна европейска улица. Преди войната тук е туптяло с могъщ и нервен ритъм златното сърце на търговията — сега то бие едва-едва, сякаш всеки миг ще спре. Народът няма пари и предпочита да зяпа, вместо да купува. А по витрините все още се виждат стоки: пъстроцветни коприни и брокатени пояси оби, емайлови вази, изделия от лаково дърво и от костенуркова черупка, накити от култивирани перли, най-различни кукли от дърво, от гипс и от глина, старомодни дамски шапки, премесени от Европа с първите филми на Грета Гарбо, странни мъжки обуща, островърхи и корясали като сушена риба. И после, през всеки два магазина — очила, очила, очила и фотографически апарати, поразително напомнящи по форма лайки и кодакси, но с толкова първобитни обективи, че снимката с тях винаги изглежда направена по време на тайфун. Японската оптика наистина не стои на голяма висота, но затова пък японските компаси са забележителни. Никъде по Гинза човек няма да види часовници. Те са отдавна продадени и сега по витрините на някогашните часовникарски магазини са изложени в изобилие малки ръчни компаси с каишки. И понеже японците имат вродена слабост към всякакъв вид механизми, те купуват тия компаси, носят ги на ръцете си вместо часовници и са доволни. Вярно е, че компасът не може да измерва времето и изобщо да се сравнява със сложния часовников механизъм, но все пак и той има стрелка и показва поне посоката, в която се движиш. А за средния японец това е предостатъчно, защото всъщност часовете на неговия собствен живот се измерват от божествения часовник на императора.

От време на време минувачите хлътват в полутъмното преддверие на някоя антикварница, където ги облъхва студената тишина на един недействителен свят. Те пристъпят бавно и разглеждат с благоговейно смирение натрупаните наоколо предмети. Ето бога на мъдростта Фукурокуджин със своята необикновено висока глава, ето дебелия и безгрижен бог на веселието Хотей с разголен корем, ето червената кълбовидна фигурка на будисткия монах Дарума, който прекарал цели девет години в неподвижно съзерцание и загубил нозете си, ето още безброй други божества и герои на японската митология. Но общото внимание е устремено не в тия идоли, нито в позлатените семейни олтари от лаково дърво, нито в окачените по стените картини — щампи и какемона. Има нещо друго, което привлича погледите на всички.

В средата на антикварницата, зад широка стъклена витрина, са кръстосани две тежки самурайски саби. Мълчаливите посетители стоят прехласнати пред това видение, изплавало из сянката на миналото, и не мърдат. Средният японец е готов да замени кимоното с европейски дрехи, ориза — със свински котлет, йероглифните знаци — с латиница, но в никакъв случай не би могъл да се откаже от езическата си почит към самурайската сабя катана. В Япония сабята се пази като свещен предмет и всяко невнимание към нея се смята за обида, нанесена на нейния собственик. Тежко на оногова, който си позволи дързостта да прекрачи оставената на земята катана. Той опозорява завинаги името си и рискува да бъде обявен за опасен враг на империята. Самурайската сабя символизира не само агресивността на японския империализъм, но и неговата безогледна жестокост. До 1867 година, сиреч до самото навечерие на ерата Мейджи, в Япония все още е съществувал зловещият обичай тамешигири, или така нареченото „опитване на сабята“. Тогава всеки самурай, притежател на нова сабя, е имал законното право да застане привечер на ъгъла на някоя улица и да отсече главата на първия беззащитен минувач. Днес обичаят тамешигири не съществува, но самурайската сабя осъществява грабителския идеал за Велика Източна Азия. И макар че нейното острие чертае с кървави йероглифи историята за масовите кланета на мирния китайски народ и на туземците в завоюваните острови, преклонението пред тоя мрачен символ на насилието стига до култ. Заминаващите на фронта офицери плащат фантастични суми за ония старинни саби, чиято дръжка е облечена в акулова кожа и е омотана с най-тънка копринена нишка. Съвременните японски самураи са дребни на ръст, носят зелени куртки с брич-панталони и жълти ботуши. Техните къси фигурки с ниско остригани глави изглеждат твърде гротескни с големите извити саби, които стигат почти до мишниците им. Но това не им пречи да имат горд и самоуверен вид особено когато държат в ръката си някоя самурайска катана. Според вярването, в острието на такава сабя е скрита душата на нейния майстор и затова японците грижливо бдят да не би тя случайно да се изпари. Иначе трудно може да се обясни защо мнозина офицери носят сабята си не само в обикновена кожена ножница, но и в нарочно ушит платнен калъф, здраво стегнат около дръжката.

На Гинза се намират големите универсални магазини, които военновременното производство е запълнило с бамбукови или хартиени изделия. Металически предмети почти не се виждат. Япония се готви за стогодишна война, а вече на втората година от обявяването й императорското правителство нарежда да се предават за нуждите на армията железните огради, бронзовите паметници, водосточните тръби, отоплителните радиатори на европейските здания и дори ножовете и вилиците, доколкото те съществуват изобщо в японските трапезарии. Бамбукът, който бе изместен от желязото в градивния кипеж на ерата Мейджи, се връща отново в живота. Неговото приложение в индустрията стига чак до производството на грамофонни игли. От бамбук не могат да се правят само трамвайни и железопътни релси, оръжия и снаряди.

Пред вратите на универсалните магазини „Мацуя“ и „Мицукоши“ стоят постоянно японки с някакво бяло платно в ръцете, изпъстрено с червени бодове.

Те се кланят на минаващите жени и ги молят да ушият по един бод на платното. След като съберат по хиляда бода, японките правят от тия платна пояси-амулети, наречени сеннин-хари, които подаряват на близките си, заминаващи за фронта. Но както радиаторите и вилиците не могат да спасят разклатената военна индустрия на Япония, така и чудотворните пояси с хиляда бода не могат да запазят японските войници от смъртоносния вражески куршум.

Вечер по Гинза изникват дълги редици сергии, на които амбулантни търговци и занаятчии излагат своята пъстра стока. В тоя открит пазар може да се намери всичко: дървени налъми и сламени сандали, порцеланови изделия, ветрила, пръчици за ядене, капани за мишки, бамбукови кафезчета за щурци колкото кибритена кутия, позлатени гипсови статуйки на Наполеон и Бетховен (и двамата родени в японски калъпи) и дори ножове за харакири, макар че днес японците не са любители на тоя род самоубийство. Край сергиите се виждат изрезвачи на силуети и изобретатели на всякакви фокуси, събрали около себе си купчинки от любопитни. Самотен в своя пророчески занаят, седи до малка масичка под светлината на тайнствен фенер с йероглифи и някой гладен хиромант, който предсказва бъдещето само за няколко сена[1]. Най-сетне върху самия тротоар са разгънати рогозки с най-неподозирани вехтории от всички краища на света. Редом с празното шишенце от парижки парфюм тук се търкаля мюнхенска халба за бира, седефено пейзажче на Женевското езеро или почернял руски пагон, изминал странен път от някогашната битка при Порт Артур до днешната дрипава рогозка на уличния продавач.

Към полунощ Гинза опустява и от подвижния пазар остават само късове хартия, които вятърът развява по асфалта на обезлюдената улица.

* * *

Японската къща прилича на грамадна детска играчка. Зад нейните външни стени е скрита някаква невидима пружина, която движи хората вътре и ги прави да изглеждат почти недействителни. В тая курдисана играчка всекидневният живот на средния японски гражданин протича сред поклони и усмивки, с точно отмерени жестове, със строго определени церемониални правила. Още в преддверието на къщата японецът си събува дървените налъми, сандалите или обущата и слага на нозете си чехли. В японска къща и в японски чаен дом се влиза само по чехли. Ето едно голямо неудобство за чужденеца, който живее в Япония. Той трябва да мисли постоянно за краката си и да си обува всеки ден здрави чорапи, защото не знае дали няма да му се случи да отиде в някой чаен дом, иди да посети къщата на някой японец, макар че японските къщи обикновено са затворени за чужденци.

Подът на играчката-къща е излъскан като стъкло и е покрит с татами — тънко плетени рогозки от оризова слама. Стените са съчетание от дървени рамки и решетки, облепени с хартия. Те се плъзгат по жлебове в пода и според желанието на стопанина цялото помещение може да се разделя на отделни клетки или да се превърне в една голяма стая.

Японската къща плува в мека светлина, която прониква отвън през закнижените стени. В нея няма прозорци и завеси, няма кревати, маси, столове, гардероби, печки. Японците спят на пода и се отопляват през зимата с глинени мангали хибачи, наследени от далечните векове. Наредбата наоколо е проста, лека, подвижна. Тук има само рогозки, една ниска масичка от лаково дърво и две-три възглавници за сядане. В тясната ниша токонома е поставена ваза с цветя и традиционният сгъваем пейзаж какемоно, който се сменява според сезона. И това е всичко. Пред европейското жилище с неговите неизбежни кресла, кушетки, килими, килимчета, семейни портрети, етажерки и табуретки, отрупани с безброй дреболии, японската къща изглежда празна и необитаема. От тая тържествена пустота лъха студенина и неприветливост.

Чужденецът изпитва истинска мъка сред такава обстановка. Той има чувството, че е твърде недодялан за тая чуплива играчка и че при най-малкото непредпазливо движение може да спука някоя от книжните стени, да удари главата си о тавана, да събори целия дом, построен сякаш на шега. Но ето че домакинът дръпва една стена и гостът въздъхва с облекчение. Пред погледа му се открива малка градинка с изкуствени скали и шуртящо водопадче, с калдъръмена пътечка и каменен фенер. Тук растат дървета-джуджета — вишни на петдесет години, дъбове на двеста години, които се побират в саксии.

За чужденеца много неща в Япония са просто необясними и парадоксални. Строежът на японската къща например започва от покрива, който се сглобява най-напред и се поставя наблизо до бъдещата постройка.

* * *

Средният японски гражданин, когото ние ще наричаме Ямазаки сан, е интересна личност. Той е нисък на ръст, носи зелена чиновническа униформа и очила, знае около четири хиляди йероглифа и с право може да се смята за интелигентен човек. Ямазаки сан работи в някакво държавно учреждение й под пръстите му постоянно трака малкото сметалце соробан. От време на време той дига телефонната слушалка и води безкрайни делови разговори с колегите си от други учреждения и предприятия. „Мо̀ши, мо̀ши!“ („Ало, ало!“) — провиква се със служебна сериозност Ямазаки сан и когато му се обадят от другия край на жицата, той става от стола си и започва да се кланя усмихнат на невидимия си събеседник, като му съобщава какво е времето днес и какви са изгледите за утрешния ден. После, все тъй усмихнат, се извинява за безпокойствието и чак на края решава да заговори за същината на работата, след което отново се извинява и отправя многобройни благопожелания към събеседника си. Така разговаря Ямазаки сан по телефона и нищо не е в състояние да промени тоя негов стил на разговор. Ако в дома му случайно избухне пожар, той ще вземе пак тъй сериозно слушалката и пак тъй усмихнат ще започне да осведомява дежурния пожарникар за времето, да му иска извинения за безпокойствието и докато пожарникарят разбере къде трябва да се изпрати пожарната команда, къщата на Ямазаки сан ще бъде вече изгоряла.

При запознаване освен обичайните поклони и усмивки Ямазаки сан предлага и визитната си картичка, която заменя същевременно всякаква официална карта за самоличност. Той изразходва годишно няколко хиляди визитни картички и събира толкова чужди. За да подчертае доброто си възпитание, Ямазаки сан поема шумно въздух през стиснатите си зъби и това съскане се смята за израз на най-голяма японска учтивост.

Ямазаки сан вярва непоколебимо в божествения произход на императора и в превъзходството на расата ямато над всички други раси. Той живее с езическия култ към миналото, благоговее пред самурайската сабя, прекланя се пред божествените души на своите праотци. За него легендата е много по-реална от действителността и мозъкът му е омотан в гъста паяжина от предразсъдъци, суеверия и великояпонски теории. Затова редица съвременни явления и факти са му съвсем чужди и необясними. Ямазаки сан например не може да си представи, че китайците и корейците имат също право на свобода и независимост и че те не се нуждаят от японско опекунство. Той не може да проумее защо японският пролетариат стачкува за увеличение на надницата си, а не я приема като дар от боговете. Най-сетне Ямазаки сан не се съмнява нито за миг, че Япония може да загуби войната.

Ямазаки сан е интимен приятел на махленския полицай омавари сан (уважаемия господин, който обикаля наоколо) и негов предан помощник. Той му поверява всички сплетни в махалата, осведомява го за всяка съмнителна проява на съседа си, за всяко чуждо посещение в тая или оная къща. За Ямазаки сан полицията е най-сигурната опора на империята и на нейните свещени традиции.

В моменти на затруднение Ямазаки сан има навика да се почесва по тила. Ако му зададете някой въпрос, на който не иска да отговори, той се прави, че не ви чува, и в такъв случай лицето му приема съвсем глупав израз.

Учтивостта на Ямазаки сан стига дотам, че той нарича плъха незуми сан (господин плъх), а императорския кон удостоява с генералски чин. Когато преживява нещастие, Ямазаки сан се усмихва. Когато съобщава за смъртта на близък човек или изказва съболезнования за чужд покойник, пак се усмихва. Изобщо лицето му е винаги усмихнато, за да не смущава душевното спокойствие на събеседника си. Тая негова учтивост, разбира се, не му пречи да се отнася с открито презрение към жена си и да проявява непримирима враждебност към всички азиатски народи.

След работа Ямазаки сан обича да се повесели в някой чаен дом, да се позабавлява с гейшите, да си пийне саке. Да го придружим, прочее, до чайния дом, който сияе с особен блясък в пъстрия букет на легендите за Япония.

* * *

В тая топла вечер ние дълго обикаляме из покрайнините на Токио. Ту се губим в сянката на притихнали храмове, пред чиито стълби се зъбят страшни будистки чудовища, ту минаваме край малки дюкянчета, където полуголи стари японци седят неподвижни като идоли и търпеливо чакат купувачи на своите книжни ветрила, бамбукови играчки и порцеланови статуйки на богинята Кванон.

Най-сетне ние потъваме в една глуха уличка на квартала Мукоджима. От двете страни на уличката се редят малки двуетажни къщици, долепени една до друга, с мъждиво блещукащи йероглифи над вратите. Това са чайните домове — последните дишащи заведения сред безкрайната пустош на японската столица, зловещо смълчана от далечния тътен на войната.

Ямазаки сан оглежда колебливо къщите, които си приличат толкова много, мърмори нещо по японски и изведнъж открива познатия дом.

Тихо разтваряме една врата (В Япония всичко се върши тихо) и по тясна калдъръмена пътечка се приближаваме до друга врата, на чийто праг ни посреща стара японка в кимоно и с марумаге на главата.

— Комбан-ва! Йоку ирашаймашита![2] — казва усмихната японката, като се покланя дълбоко.

Кланя се и Ямазаки сан и тая взаимна размяна на поздрави трае около пет минути. Според японския обичай, когато двама японци се поздравяват, всеки прави дълбок поклон срещу другия с притиснати на коленете длани. После те се изправят почти едновременно, поглеждат се косо, само с крайчеца на едното око, разменят си учтивости и пак се кланят. След това отново се изправят, отново се душат недоверчиво, отново любезничат и се кланят за трети път. След третия поклон сложната поздравна церемония може да се сметне за завършена, но тогава пък добре възпитаните японци започват неизбежния разговор за времето, и то с такава сериозност, сякаш и двамата са професионални метеоролози. Едва след като те говорят най-малко още пет минути дали ще вали дъжд, или ще грее слънце, бариерата помежду им се дига и всеки вече е свободен да приказва по-просто и естествено.

Когато влизаме в полуосветеното преддверие на чайния дом, нас ни чака ново изпитание. Тук ние трябва да си събуем обущата и да сложим на нозете си някои от ония чехли, които стоят наредени покрай стената. Докато аз седя на стъпалото и се събувам, Ямазаки сан е вече по чехли. Японецът притежава забележителна ловкост да се освобождава от обущата си. Достатъчно е само да тръсне веднъж крака си във въздуха и обувката му, почти винаги широка и развързана, се изхлузва съвсем леко.

Изкачваме се на втория етаж, където стопанката на заведението плъзга встрани една книжна врата и ни въвежда в малка стаичка. Както в другите чайни домове, така и тук подът е покрит с рогозки, в единия край е сложена ниска маса от лаково дърво, а край масата са наредени меки възглавници за сядане. Никакви други предмети не се виждат наоколо освен ваза с цветя и пейзаж с планината Фуджи, поставени в свещената ниша токонома — тоя олтар за цветя и картини, в който вехне еднообразната украса на всяка японска къща.

Много се е писало за гейшите и за японските чайни домове (странно наименование на заведения, в които чай почти не се пие). Повечето автори изопачават така възторжено действителността, че наистина карат читателя да въздиша мечтателно и искрено да съжалява, задето не се е родил в Япония. Самите японци хранят още по-благоговейно отношение към чайните домове, но това е тяхна вродена слабост и ние не трябва да им се учудваме. Японецът пристъпва в чайния дом като в храм и щом кръстоса нозете си пред ниската лакова маса, започва да се чувствува вече като в кабаре. След всяка изпита чашка саке сантименталното му въодушевление непрекъснато расте и когато той сръбне достатъчно количество от тая оризова ракия, става червен като рак и се преобразява до неузнаваемост. Тогава синът на слънчевата империя излиза от своята азиатска затвореност, развеселява се, пее старинни песни и в това харемско настроение у него неочаквано се пробужда непреодолимото желание за шегобийство — да остроумничи и да разсмива гейшите с наивни духовитости и закачки. За японеца чайният дом не е само място за развлечение. Тук се уреждат търговски сделки, изглаждат се семейни недоразумения, уговарят се бъдещи бракове, обсъждат се политически въпроси. Тук японското министерство на външните работи Гаймушо дава официални приеми на чуждите дипломати. През 1943 година същото министерство чествува тригодишнината от сключването на Тристранния пакт в един чаен дом при най-весела обстановка, с танцуващи гейши и затова може би краят на силите от оста беше така водевилен и безславен.

Току-що сме седнали на меките възглавници край масата, и в стаята се явяват три гейши в пъстри копринени кимона. За тях ние очевидно сме някакви живи светци, защото още със самото си влизане те падат ничком на рогозките и ни поздравяват с метани. След това езическо поклонение пред нашите неземни личности гейшите се приближават със ситни стъпки към нас, коленичат и сядат върху обърнатите си пети. Ако чужденецът пожелае да им подражава и се опита да заеме същото седнало положение, след една минута само той ще почувствува такива адски болки в ставите, че когато се изправи, трудно ще може да стои на нозете си. Но за японците тая поза е съвсем естествена и дори удобна.

Започва се нова церемония с нова размяна на любезности. Ямазаки сан си поема шумно въздух през стиснатите си зъби и разговаря поред с трите гейши. Той ги разпитва за имената им, осведомява се покровителствено за здравето им, предлага им цигари. Гейшите се кланят признателно и се заливат в безпричинен смях, за да подчертаят не само доброто си настроение, но и своето отлично възпитание. И сред това учтиво съскане през зъби и угодническо кикотене се разнасят в най-различни тонове познатите възгласи на взаимно учудване и изненада: „А соо дес-ка! А сон-скаа! А со дес-нее!?!“ Стопанката на чайния дом наблюдава питомките си с явно задоволство, после им дава мълчаливо знак да пристъпят към втората част на забавата. Тогава гейшите стават и със същия ситен вървеж на курдисани кукли изчезват зад книжната врата.

Минават няколко минути и трите девойки се връщат с големи подноси в ръце. Върху ниската маса пред всекиго от нас се слагат по десетина чинийки и купи, пълни с най-чудновати японски лакомства: супа от водорасли, късчета сурова риба, варени бамбукови връхчета, панирани листца от цвят на хризантема и всевъзможни други екзотични деликатеси, чийто произход чужденецът в никакъв случай не може да разгадае. Наглед всички тия загадъчни ястия са все пак приемливи, но щом човек ги сложи в устата си, има чувството, че е изправен пред най-опасното вегетарианско изпитание. Супата от водорасли например напомня вмирисана гореща вода, в която плуват нишки от зелена прежда, а панираните хризантеми по нищо не се различават от пържен в брашно станиол. Само оризовите топки, наредени в широка чиния на масата, изглеждат истински, но те пък са примесени с някакви особени подправки, които придават на ориза вкус на варен каучук. Разбира се, в тия гладни военни години, когато жителите на Токио получават месечно по едно яйце и по деветдесет грама месо, а седмичната им оризова дажба едва се равнява на шепа ориз, наредените пред нас блюда представляват истинско разточителство за японеца.

Ямазаки сан отхлупва нетърпеливо капака на черната лакова купа пред себе си и като чистокръвен потомък на богинята Аматерасу Оомиками започва да сърба шумно горещата супа от водорасли. Топла пара облъхва лицето му и замъглява стъклата на очилата му. Личи си, че апетитът му е прекомерно изострен. Като свършва със супата, той се нахвърля безразборно върху останалите чинийки и панички, върти между пръстите си тънките пръчици за ядене и с неподражаема сръчност поднася до устата си ту късче риба, ту оризова топка, ту нещо друго. Аз се мъча да го следвам, но не ми върви. Моята супа е наполовина изпита, а проклетите дървени клечици постоянно изпускат върху нозете ми всяка хваната хапка. Слава богу, че най-сетне съзирам в една чинийка спасителните сора-маме — зърна от нашенска бакла — които, макар и зелени, са несравнимо по-вкусни от всичко останало. Аз пресягам направо към чинийката и съвсем сигурно поемам зърната с два пръста.

Докато ние ядем или, по-право, докато Ямазаки сан яде, а аз се залъгвам със сора-маме, гейшите отстрани непрестанно ни наливат саке в малки порцеланови чашки. Ракията е слабичка и има не много приятен мирис, но тя е любимото питие на японците. Поради войната производството на саке е ограничено, ала все пак всеки японец получава на месец по два литра срещу купон. Това количество, разбира се, съвсем не е достатъчно за бохемски настроените верноподаници на императора и те си набавят недостига или на черна борса, или в чайните домове, където посетителят има законното право да изпие сто грама саке, а понякога дори и повече, ако се ползува с благоволението на стопанката. Тук трябва да отбележим, че средният японец обича алкохола, но не може да издържа продължително пиене и да се бори със силни напитки. На един прием в съветското посолство в Токио по случай празника на Октомврийската революция четирима висши чиновници от японското министерство на външните работи бяха любезно изнесени на ръце, понеже се оказаха безсилни да устоят на руската водка. Колкото и странно да изглежда, пиянството в Япония не само не е осъдително, но, напротив, се смята за своенравна проява на героизъм и на мъжко достойнство. Когато някой японец се напие, всички негови приятели и роднини ликуват и после седмици наред разправят с радост как, да речем, Сато сан се напил и какво станало след това. Сам Сато сан се чувствува дълго време като юбиляр и щом подвигът му почне да се забравя, той се напива отново и по тоя начин постоянно поддържа престижа си сред обществото.

Според приетата обредност в чайния дом гостът е длъжен да предложи на гейшата, която му прислужва, саке от собствената си чаша. Затова и ние поднасяме от време на време нашите пълни чашки на коленичилите край масата гейши. Те ги приемат с усмивки и поклони, изпиват на един дъх ракията и като изплакват чашите в нарочно поставената купа с гореща вода, връщат ни ги пак с усмивки и поклони. Но ето че и незаконно поднесената ни дажба саке е вече изпита. Ямазаки сан, разбира се, е мислил предварително за настъпването на тоя съдбоносен миг и сега се проявява като същински чародей. Съвсем неочаквано той бръква в задния джеб на панталона си и измъква оттам едно плоско шишенце с уиски. Ефектът от тая негова постъпка е поразителен. Сред общата изненада Ямазаки сан държи половинчасова реч и обяснява надълго и нашироко как това уиски, оригинално шотландско, му било подарено от някакъв приятел, който го бил купил в Шанхай, и тъй нататък. После знаменитото шишенце минава от ръка в ръка и всяка гейша, за да засвидетелствува вниманието си към госта, пита с учтиво любопитство: „Това уиски ли е?“ — на което Ямазаки сан отговаря блажено: „Да, това е уиски!“ Тогава гейшата се провиква учудено: „А соо дес-ка!“ — и предава шишенцето на следващата гейша, която повтаря точно същия въпрос и изразява учудването си точно по същия начин.

За Ямазаки сан целият тоя безсмислен разговор и тая измерена с милиметри учтивост могат да имат някакъв дълбок смисъл, могат да крият в себе си неповторимо очарование, но за чужденеца, чистосърдечно казано, всичко туй е твърде скучно. В чайния дом човек изпитва мъчителното чувство, че се намира на милиони километри далеч от действителния свят. Това, което тук, зад книжните стени, изглежда живот, е всъщност само бездушно отражение на живота, пречупено през хиляди церемониални условности и формули, един нерадостен парад на кукли, които са осъдени да играят ролята на живи същества.

Вечерята завършва с обичайната чаша зелен японски чай без захар. Започва третото и последно действие на забавата: танцът на гейшите. Трите девойки излизат навън и след малко се явяват отново. Една от тях носи триструнния инструмент самисен и коленичи в дъното на стаята. Другите две застават встрани. Сега трите гейши изглеждат странно тържествени като на старинна гравюра. В настъпилата тишина избръмчават еднозвучните тъжни струни на самисена и коленичилата девойка запява провлечено древна японска песен. Двете танцьорки извиват бавно телата си и зачупват отсечено ръце. Тоя пантомимен танц, който иде от епохата Токугава, събужда у Ямазаки сан задрямалото му феодално чувство. Той глътва чашка уиски, разтърсва вдъхновено глава и започва да приглася. Гейшите танцуват, самисенът маркира стъпките им.

У мнозина европейци съществува погрешното убеждение, че гейшите са леки жени. Без да бъдат девственици, те не са проститутки. Тия бедни селски девойки са напуснали своите бамбукови колиби още като малки деца и са дошли в града, за да спасят родителите си от гладна смърт. Милосърдните стопанки на чайните домове са броили на бащите им по четири хиляди йени[3] и срещу тая сума са взели под своя закрила бъдещата гейша. И всичко туй е станало без насилие, чисто по японски — с взаимни поклони и с неизбежната размяна на безброй любезности. Понякога, разбира се, бащата на момичето остава само с няколкостотин йени в ръка, защото е стар длъжник на държавата и трябва да си плати данъците, но в такъв случай той живее поне с утехата, че императорските бирници го смятат за честен човек. След сключването на спогодбата между родителите и стопанката на чайния дом малкото момиче се откъсва от родното си гнездо и отива да живее в къщата на своята благодетелка. Там тя го възпитава на добри обноски, учи го да танцува и да свири на самисен, дресира го да се усмихва във всяко време. Когато девойката навърши петнадесет години и бъде превърната в послушна кукла, тя получава званието гейша, облича се в копринено кимоно на зряла мома, лакира чудноватата си прическа марумаге с масло от камелия и боядисва лицето си с порцелановобяла помада, за да заличи от образа си всяка следа на жив човек. Така натруфена, гейшата пристъпва прага на чайния дом и до двадесет и седем годишната си възраст вехне зад неговите дървени решетки и книжни врати, като забавлява гостите и им налива саке. По-рано от тоя срок тя няма право да напуска своята господарка и да се завърне при родителите си, освен ако не се откупи, което почти не се случва. Някога е имало прочути гейши, които са се омъжвали за видни японски държавници и са играли роля в политическия живот на страната. Днес видните японски държавници предпочитат да бъдат само акционери в чайните домове, където гейшите са скромно надарени артистки. Традицията е запазила и едните, и другите за слава и чест на императора, под чието височайше покровителство се извършва тая срамна покупко-продажба на хора, макар че подобен род търговия е официално забранена в Япония.

Ямазаки сан допива последната глътка уиски и става стопроцентов джентълмен. Лицето му отдавна е обагрено с оная гъста руменина, която издава прекрасното му настроение, и той решава да извърши някакъв нечуван подвиг. Когато звуците на самисена замират и двете танцуващи гейши се покланят дълбоко, Ямазаки сан дълго възхвалява техния талант, после става от възглавницата и пришепва нещо на едната танцьорка. Тя кима одобрително с глава, излиза бързо навън и донася отнякъде един грамофон и кутия с плочи. Няколко минути по-късно иглата на мембраната засъсква предупредително и в стаята се разнася острото тенекиено мяукане на някакво танго. Ямазаки сан пристъпва към осъществяването на замисления от него невероятен подвиг, хваща една от гейшите и започва да се върти с нея върху рогозките. От време на време той извръща глава към мен, поглежда ме победоносно и очевидно иска да разбере дали съм смаян. Аз наистина съм смаян, но не от неговото забележително хрумване, а от смешната подробност, че той и гейшата танцуват по чорапи, и то под звуците на вражеска американска музика, която е забранена. Тангото се размотава неудържимо и един свиреп човешки глас повтаря така ожесточено „Ай лъв ю“, сякаш ругае някого, а не шепне любовно признание. Какви са тия японски патриоти, които търпят подобни песни и не зачитат собствените си закони особено сега, когато се готвят за десант в Австралия?

Навярно Ямазаки сан би сложил на грамофона още някоя американска плоча и би продължил да танцува напук на правителствените наредби, ако полицейският час не е отдавна минал. В съседните стаички не е останал вече нито един посетител. Ние сме последните гости, които злоупотребяват с проявената към нас любезност. Ямазаки сан мушва тайнствено в ръката на стопанката адреса, на който тя ще изпрати нашата сметка. В японските чайни домове добре възпитаните клиенти не вадят пари и не плащат консумацията си веднага.

Сбогуваме се и се кланяме. Веднъж. Два пъти. Три пъти. Обуваме обущата си и отново се кланяме. Веднъж. Два пъти. Три пъти. В полуосветената рамка на вратата остават четири женски фигури, които продължават да се кланят.

Милиони щурци свирят в топлата звездна нощ.

* * *

В седми век от нашата ера японците заимствуват китайската йероглифна азбука, като я приспособяват към особеностите на своя език. Китайските йероглифи изобразяват цели думи и понятия, а не отделни букви и срички. Те се изговарят различно на китайски и японски. Към края на девети век се създават и двете слогови азбуки катакана и хирагана от по петдесет и един знака, съставени от съкращенията на някои китайски йероглифи. В катакана са взети отделни елементи от графичното изображение на йероглифа, а в хирагана всеки знак е опростен бързопис на цялата йероглифна фигура. Въпреки съществуването на двете слогови азбуки днес нито една от тях не се употребява самостоятелно. Съвременното японско писмо е съчетание от китайски йероглифи и от знаците на катакана и хирагана. Затова, противно на европейските правила, изучаването на едната или на другата азбука съвсем не е достатъчно, за да може да се чете японска книга или вестник. Японският читател трябва да познава добре и още няколко хиляди йероглифа.

Китайската азбука канджи наброява над тридесет хиляди йероглифни знака. Задължителното първоначално образование предвижда две хиляди йероглифа, средното — четири хиляди. Студентите във висшите учебни заведения товарят мозъка си с още някоя и друга хиляда, като не се смятат математическите формули и научните термини, за чието обяснение трябва да владеят и някой европейски език. Японците пишат чуждите собствени имена и думи със знаците на азбуката катакана. Но тъй като в японския език не съществува звукът „л“, който е заменен със звука „р“, а японската фонетика не търпи две или повече съгласни заедно (с изключение на „дж“ и „дз“), обикновено се получават такива странни звукосъчетания, които нямат нищо общо с оригиналната чужда дума. Японците пишат и произнасят не Аляска, а Арасука, не Карл Маркс, а Каруру Марукусу, не Брюксел, а Бурацусеру. Те наричат Англия Ейкоку, а Америка — Бейкоку.

В тия непроходими йероглифни джунгли мисълта никога не може да се разкрие в своя точен израз. Нейното писмено изображение плува в мъгла от догадки и съчетания на различни понятия. На японски език човек се нарича „хито“, сила — „чикара“, кола — „курума“. Но йероглифите на тия думи, наредени един до друг, се четат „джин“, „рику“, „ша“ и образуват думата „джинрикуша“ (съкратено рикша), сиреч — кола, карана от човек. Думата „хаши“ значи мост, но значи и пръчици за ядене. Същата дума има над десетина други значения и се пише с различни йероглифи. Често пъти, за да могат да се разберат, двама японци чертаят с пръст върху коляното си съответния йероглиф на думата, която затруднява разговора им.

Докато с усвояването на латиницата или кирилицата човек може да овладее всяка наука и да се самообразова, японецът трябва да се изкачва по стълбата на познанието с постоянно растящ товар от писмени знаци. При такава степенувана грамотност хората от народа остават, естествено, на първото стъпало и нямат възможност да вървят напред. Императорската просветна политика съзнателно прегражда пътя на народа към неговото духовно развитие, като издига отпреде му непреодолима стена от йероглифи. Така се пазят устоите на империята и съществуващият обществен ред. Обикновеният японец разполага с толкова йероглифи, колкото са му необходими, за да разбере, че е потомък на богинята на слънцето или че животът му е обречен на императора. И все пак по някакви невидими пътища до неговото съзнание стигат истини, които го вдъхновяват да се бори за своите човешки права и да мисли не тъй, както се иска на управниците.

Японските книги започват от края — първата страница на наша книга е последна в японската. Отделните знаци се пишат отдясно наляво, отвесно или хоризонтално. Както в разговор, така и в писмата си японските бюрократи остават верни на навика си да се занимават с времето и със сезонните явления. Дори в официалните писма, разменяни между разните учреждения и министерства, животрептущият въпрос за времето стои на първо място. Едва след обявяването на войната тая словесна винетка е изхвърлена с нарочно правителствено постановление, за да се придаде относителна деловитост на служебната кореспонденция, която е запазила всички други церемониални форми на обръщение.

Когато японците разговарят, след всяка фраза се чува възклицанието: „А соо дес-ка!“ Тоя странен израз означава учудване и изненада, но най-често се употребява, за да подчертае известна отзивчивост към думите на събеседника. Ямазаки сан казва например, че е бил при зъболекаря. Накамура сан веднага отговаря: „А соо дес-ка!“ Или пък Накамура сан съобщава, че е дал часовника си на поправка. Ямазаки сан се провиква: „А соо дес-ка!“ Изобщо възклицанието „А соо дес-ка!“ е квинтесенция на приличието и солта на разговора, при който се разплитат, крайно сложните взаимоотношения между японците.

Краснописното изображение на йероглифа не характеризира човешкия почерк. Затова на официални документи японците слагат под саморъчния си подпис и печати. Всеки японец има свой личен печат, на който е изрязан някакъв йероглиф с различни орнаменти. Личният печат на японеца е неповторим, както е неповторим дактилоскопният отпечатък на палеца. Ямазаки сан носи винаги у себе си дървеното си печатче и едно кръгло тампонче, напоено с цинобърен туш. Когато трябва да узакони подписа си, той вади с особена тържественост от джеба си печатчето и тампончето и слага върху хартията символичния белег на своето име: червено квадратче с йероглифа на думата „яма“ (планина) и с безброй опашчици и криволици, измислени от самия Ямазаки сан.

* * *

Япония се гордее с напредналата си техника и индустрия, с електрическите влакове и европейския си жакет. Но седемдесет години след нейното „европеизиране“ по улиците на Токио редом с автомобилите и велосипедите се движат и рикши. Императорските тълкуватели на съвременната японска действителност обясняват това явление като някаква мила традиция, като оригинална проява на японския бит. Тия обяснения, разбира се, са толкова убедителни, колкото и всички други легенди, които забулват истината.

Човекът-кон, наречен курумая, тича по цял ден из улиците и тегли високата двуколка точно така, както са я теглили неговите събратя преди векове. Той шляпа по асфалта със също такива сламени сандали или боси нозе и се носи със същия равен тръс. Само пътникът в двуколката не е някогашният търговец или сановннк, а някой съвременен спекулант или бюрократ.

Бедният курумая не знае почивка. В дъжд и виелица, в зной и студ той мъкне зад подскачащите си пети самодоволния човешки товар и вятърът пронизва обляната му в пот снага през парцаливата дреха, дамгосана на гърба с йероглифа на неговия проклет занаят. Понякога неуморният бегач се задъхва и кашля, понякога храчи и кръв. И един прекрасен ден, когато цъфтят вишните или хризантемите, неговата изтощена конска сила угасва завинаги и в празната рикша се впряга друг бедняк.

Чест и слава на модернизирана Япония, в която човекът все още играе ролята на впрегатен добитък!

В щастливата империя могат да се наблюдават и други интересни гледки. Императорският дворец в Токио е ограден с каменна стена, която се оглежда в спокойната тъмна вода на канален пояс. Самият дворец се крие дълбоко навътре зад стената сред обширен парк със стари дървета. Цялата площ наоколо е императорска и дори жабите край канала са провъзгласени също за императорски жаби.

По всяко време на деня пред високата стена стоят замръзнали в благоговейни поклони мъже и жени, деца и старци. Когато трамваят минава край двореца, ватманът намалява хода и всички пътници стават от местата си, за да се поклонят към светилището, в което живее негово божествено величество император Хирохито.

* * *

Япония е не само страна на боговете, но и свърталище на всякакви духове и привидения, които играят съдбоносна роля в живота на човека. В това отношение тя напомня донякъде Англия, с тая разлика, че докато английските призраци са обикновено от благороден произход и живеят в замъци, японските юурей имат по-ниско обществено положение и се разхождат свободно из цялата империя, като се явяват твърде често и в образа на животни. В Токио освен многобройните храмове на най-различни божества съществуват и стотици махленски параклисчета, посветени на всевъзможни свещени кучета, котки и маймуни, на дракони и караконджовци, на чудотворни лисици и борсуци.

И все пак човешките духове държат първенство в йерархията на таласъмите. Тяхното съществуване не подлежи на никакво съмнение и се подкрепя с документи от най-официалните места. Така например меродавният японски вестник „Ниппон Таймс“ в брой 15953 от 24 август 1943 година помества едно сензационно съобщение под заглавие „Чудесата, които спомогнаха на нашите войски да се оттеглят от Киска“. Читателят трябва да има пред вид, че автор на това съобщение е не някой случаен репортьор с професионално развинтена фантазия, а генерал-майор Накао Яхаги, шеф на военната секция по печата при императорската главна квартира. Като избягва да изнесе съвсем реалния факт за поражението на японските войски на Алеутските острови, редакцията предупреждава с десетина реда, че „напоследък са отбелязани няколко тайнствени случки, които излизат извън границите на науката и се обясняват от нашите войници като дело на обожествените души на героите, загинали на остров Ацу“. След тая редакционна бележка в колоните на вестника се явява портретът на генерал-майор Яхаги, който се покланя ниско пред читателската публика и заявява най-сериозно: „Духовете на мъртвите герои от Ацу обърнаха американците в бягство.“ По-нататък уважаемият генерал описва по-подробно свръхестествените събития, като ги разделя с типичната японска акуратност на „четири епизода“. Неговите изявления заслужават да бъдат предадени тъй, както са напечатани в „Ниппон Таймс“:

„Първи епизод. На 26 юли безжичните апарати на японския гарнизон на остров Киска били смутени от приближаването на две стоманени маси от изток и запад. Внезапно през гъстата мъгла се чула канонада, след която стоманените маси се отдалечили една от друга, а безжичните апарати на японците започнали да действуват нормално. По-късно се оказало, че поради мъглата американските параходи в околните води по погрешка се сметнали взаимно за неприятели и започнали да се бомбардират. Нашите войници от Киска твърдят, че душите на обожествените герои от Ацу са заблудили неприятеля и са го накарали да се бие помежду си, като са съобщили това на японците в Киска чрез безжичните им апарати.

Втори епизод. Когато японските параходи пристигнали в Киска, за да изтеглят нашия гарнизон, мъглата била толкова гъста, че едва над пет метра от водата съществувала видимост. Освен това морето, което в тия области е винаги бурно, през тоя ден било гладко като огледало. Всичко туй помогнало на гарнизона да се измъкне съвсем невредим. Тоя факт се отдава на благословията на японските божества — пазители от остров Ацу.

Трети епизод. Всички японски сили на остров Киска били натоварени на параходи и минавайки южно от остров Ацу, видели там духовете на героите, които размахвали от малки лодки знамена с изгряващото слънце и изпращали поздрави. Някои уверяват, че са чули в далечината викове «банзай!» Фактът с тия духове бил толкова реален, че мнозина от офицерите на гарнизона в Киска повярвали, че японците са завзели отново остров Ацу.

Четвърти епизод. При напускането на Киска били изтеглени не само всички офицери и войници, но и военните кучета и гълъби. Изглежда обаче, че героичните души от Ацу са дебаркирали на острова. Има сведения, че американските сили са се сражавали упорито с тая армия от духове около три седмици. Същото се случило и в Южния пасифик, където американците се оплаквали от духовете на японските герои-войници.“

Ако горното съобщение беше излязло само в някой обикновен японски вестник с йероглифи, човек би помислил, че то има за цел да порази суеверното въображение на японеца и да отвлече вниманието му от разгрома на самураите на Алеутските острови. Но тъй като „Ниппон Таймс“ се печата на английски, минава за официоз и е предназначен да осведомява чужденците ако не с напълно истински, то поне с правдоподобни новини, трябва да признаем, че генерал Яхаги от императорската главна квартира е отишъл твърде далеч в изявленията си за подвизите на героичните японски духове. Нито неговата моментална снимка с многобройни ордени и шнурове по гърдите, нито целомъдрената му поза могат да убедят някого, че той е запазил напълно душевното си равновесие.

Всеки ден към пет часа следобед пред малките японски ресторантчета се нареждат дълги опашки от изгладнели хора, които чакат да се отворят вратите, за да залъжат стомасите си с по няколко залъка. В тия евтини гостилнички токийските граждани получават срещу една йена купичка с воняща супа от водорасли, малко сепия, някоя мида, две-три рачета или други морски насекоми и мекотели. Цялото количество на поднесената храна не тежи повече от сто грама, а калориите изобщо не се поддават на изчисление. Тая вечеря не може да се нарече нито скромна, нито оскъдна — тя е просто неосезаема. Но японецът е пригодил организма си за всякакви аптекарски дажби и цялото му житейско благополучие се измерва с милиграми.

Вечер в полутъмните улички край Гинза димят походни кухнички, оградени с платнище, от които се носи отвратителният мирис на същата варена сепия, на същите морски мекотели. Под острата светлина на съскащата карбидна лампа тук се върти трагичният филм на гладуваща Япония: зад платнището край димящата количка се мяркат силуетите на човешки същества, които гълтат лакомо само за половин йена смрадливото ястие на изобретателния уличен готвач.

И все пак, за да има пълна представа за това, което се нарича истински глад, човек трябва да надникне в кварталите Фукагава и Хонджо. В тия квартали се намират най-жалките бордеи на императорската столица, обитавани от стотици хиляди бедняци и безработни. Редом с бордеите се виждат и други „жилища“: между няколко бамбукови пръта, покрити с провиснали дрипи, живеят цели семейства. Полуголи и боси, хората тук гладуват през всички дни на годината и само първобитната им издръжливост ги спасява от смърт. Обитателите на Фукагава и Хонджо са останали сякаш от миналите столетия — безучастни към парадното величие на империята, сплотени в суровата солидарност на глада. Те нямат нито семейни олтари, нито божествени праотци и ако трябва на всяка цена да играят ролята на богове, тия живи сенки могат да бъдат само богове на нищетата и на безкрайното човешко страдание.

Гладът и безработицата в Япония са всекидневни народни бедствия. След куриозния мит за вълшебното сътворение на империята и за кръвното родство на бедняка с богинята Аматерасу Оомиками японските реакционери са създали легендата, че страната била свръхнаселена, че земята била бедна, че имало изобщо много повече работни ръце, отколкото работа. Но при тая свръхнаселеност, при тая неплодородна земя и при това изобилие на работни ръце финансовите магнати от Дзайбацу трупат всяка секунда неизброими богатства и се задъхват от печалби и преяждане. Японските работници и селяни се раждат гладни, живеят гладни и умират гладни не от свръхнаселеността и от неплодородието, а от полуфеодалната експлоатация на труда, от алчността на капиталистите и едрите земевладелци, които изсмукват всички жизнени сокове на страната и ограбват от трудещите се последната шепа ориз.

Япония колонизира страните на южните морета и тоя разбойнически поход се води пак от концерните на Дзайбацу и от военната клика на Гумбацу. Японският народ участвува във войната само с човешки жертви в името на императора и немотията му расте успоредно с обогатяването на знатните мародери.

Но вестниците успокояват традиционно гладуващото население на империята с чудните подвизи на обожествените войнишки духове. Те засищат неговия глад с постоянни реклами за отдавна затворени ресторанти, в които се сервира печено на скара. Те му предлагат обявления за несъществуващия млечен шоколад „Моринага“.

* * *

В увеселителния квартал Асакуса се издига храмът на богинята Кванон. По неговите каменни стъпала смирени богомолци хвърлят дребни монети и пляскат три пъти с ръце, за да бъдат чути от божествената покровителка на будистката обител. После те привързват за клоните на околните дървета хартийки, на които са написали най-съкровените си желания, и си отиват с твърда вяра в своята щастлива съдба. Свещениците събират монетите, а милосърдната богиня изпълнява безплатно желанията на благочестивите просители.

В квартала Асакуса се намира и друга забележителност — това е гнездото на мимолетната любов Йошивара. Тук са приютени стотици японски девойки, които гладът и нищетата са прогонили от родните домове.

Дълголетна е историята на Йошивара. През токугавската епоха живели трима братя разбойници по име Джиннай, почитани като всички бандити по онова време. Паметта на единия от тях е увековечена с малко светилище в Асакуса, а на името на другия, Томисава, е кръстена улица: Томисава чо. За третия брат, Шоджи Джиннай, няма нито светилище, нито улица, но той е получил най-голяма известност и е почти историческа личност. В 1613 година Шоджи Джиннай обърнал вниманието на властите, че могат да се печелят много пари, ако се основе един квартал с публични домове. Първенците послушали съвета на изобретателния бандит и му отпуснали два хектара блатиста земя в покрайнините на Йедо, днешно Токио. Запретнал ръкави Джиннай сан, събрал работници и осъществил великото си откритие. Така се създала Йошивара, която става скоро не само място за удоволствия, но и средище на целия обществен живот на столицата. Йошивара е прославена в картините на тогавашните художници и в националната драма на класичния театър Кабуки, който възкресява пред зрителя всичкия блясък и щедрото разсипничество на някогашната японска аристокрация в това „небе на земята“.

Днешна Йошивара не прилича на никой друг подобен квартал по света. Тук всичко е спретнато и подредено с типичната японска грижливост. Вечер малките пъстри павилиончета са озарени от светлина, която ги открива като искрящи фенери сред полумрака на затънтения град. Пред входа на всяко павилионче седи японец в кимоно, както седят продавачите на билети пред някой паноптикум или куклен театър. В Йошивара няма познатите викове и побоища, не се чуват хрипливите крясъци и острият смях на проститутките. Наоколо е тихо като в манастир, само от време на време по асфалтовата настилка потракват дървените налъми на редките минувачи. Общата криза в живота на воюващата империя е засегнала и това злачно място. Едно посещение струва десет йени, а малцина са ония, които могат да отделят толкова пари. Затова при появата на чужденец японецът пред павилиончето нарушава обичайното мълчание и кани с полушепот на японизиран английски език: „Херо, вери найс, вери найс!“ — като сочи тайнствено стъклената витрина край входа. В тая витрина са изложени десетина портрети на девойки, които си приличат поразително една на друга като стандартни кукли. Минувачът си избира някоя от тях и се скрива зад завесата.

И сега отново започват известните вече церемонии с трикратните поклони, с разговорите за времето, със събуване на обущата и обуване на чехли. Явява се пак старата японка в кимоно, по рогозките пристъпват пак тия покорни момичета — смирени, усмихнати, дори свенливи. Японските ойран не познават дръзката натрапчивост и цинизма на професионалните проститутки. И те като гейшите са преминали дълга школа на обучение, преди да прекрачат прага на публичния дом, и те като тях са продадени от родителите си, за да ги спасят от гладна смърт. Със своите обноски скромната японска ойран от Йошивара превъзхожда много благовъзпитани американски и европейски дами от така нареченото добро общество.

Проституцията в Япония е поставена на здрави основи, тя е държавна привилегия на империята. Японските управляващи среди следват и днес още мъдрия съвет на създателя на Йошивара Джиннай сан — да покровителствуват блудството и да печелят пари от него. Без държавен патент никой публичен дом не може да упражнява „народополезната“ си дейност, а приходите от тия патенти не са малки. Разрушавана неведнъж от земетресения, Йошивара е била възстановявана винаги първа. Зад това златоносно предприятие стоят много видни семейства, чиито членове минават за добродетелни крепители на морала.

* * *

Недалеч от императорския дворец, срещу парка Хибия, се намира хотел „Империал“ или както японците го наричат, „Тейкоку хотеру“. Това е най-луксозният хотел на японската столица: тук отсядат чужденците и чуждите дипломати, тук живеят по за десетина дни високопоставените поданици на императора, дошли от разни краища на страната — генерали, финансови магнати и западащи благородници, чиято феодална кръв не им позволява да нощуват в обикновените японски странноприемници.

Един широк басейн със застояла вода украсява входа на хотел „Империал“ и оглежда неговата фасада между белите цветове на една плаваща плетеница от водни лилии. През лятото над басейна се гонят водни кончета с дългоцветни блестящи криле. Настъпи ли есента, водните кончета изчезват и по леко накъдрената от вятъра вода кацат като златни пеперуди окапали от дърветата листа. Само по двете пътеки отстрани на басейна животът е все един и същ. През всички сезони тук неспирно се точат елегантни лимузини и раздрънкани таксита, чиито мотори сега се движат с газгенератори. Автомобилите спират под прихлупения свод на хотел „Империал“ и жълтоликият портиер разтваря с дълбок поклон вратичките им. Пристигат и заминават гости, снемат се и се товарят куфари, някои от които носят по дебелите си кожени ъгли драскотини от петте материка. Шведи и французи, японци и китайци, анамити и сиамци се срещат със студено безразличие пред входа. Не много отдавна, до избухването на войната, през същата тая врата са минавали като през триумфална екзотична арка безгрижни туристи от Америка — сега те са врагове и живеят може би на бойните параходи в тихоокеанските води.

Американец е бил и архитектът, който е построил хотел „Империал“. Франк Лойд Райт е неговото име. Франк Лойд Райт е едно от светилата на съвременната архитектура, макар че „Тейкоку хотеру“ в Токио хвърля неприятна сянка върху неговата световна слава. Тая странна двуетажна постройка, разгъната като безкрайна панаирна палата, представлява истинско чудо на строителството. Тук архитектурните стилове на Запада и Изтока са се кръстосали с такава необуздана страст, че са създали един неповторим архитектурен мелез или казано по-образно — едно архитектурно теле с две глави и с осем крака. Японците които по природа са недоверчиви хора, дълго време са се почесвали по тила, когато разбрали, че Франк Лойд Райт възнамерява да построи хотела върху почва, чиято здрава земя има само два и половина метра дълбочина, а под нея се намира осемнадесетметров пласт от рядка кал.

С такова съмнително предприятие не се е наемала никоя строителна фирма. Тогава архитектът избрал от японските университети двадесет души студенти по архитектура и с тия несигурни оптимисти образувал строително дружество. Една година Франк Лойд Райт копал дупки, дълбоки два и половина метра, и ги запълвал с цимент. Върху така получените циментови стълбове по цялата площ той разпределил равномерно тежината на зданието и положил основите. Но японците продължавали да се почесват по тила, все още невярващи в успешното завършване на тая фатална постройка. И наистина, когато по време на строежа се установило, че са нужни още три и половина милиона йени, катастрофата била вече неизбежна. Директорите на дружеството се събрали на заседание в един чаен дом и след безкрайни обяснения и разправии решили да ликвидират предприятието. Ала тъкмо в тоя драматичен момент на сцената се явил осемдесетгодишният барон Окура и с един мълчалив жест като герой-спасител от някоя пиеса на театър Кабуки гарантирал лично сумата. Така най-сетне изникнал над тинята хотел „Империал“, който днес е окръжен с ореола на двойната слава, че е устоял на голямото земетресение в 1923 година и че никоя съвременна сграда в Токио не може да му съперничи по оригиналност.

Някои злоезичници сочат император Хирохито като главен акционер на хотел „Империал“. Ние нямаме никакво основание да се съмняваме в истинността на тая мълва, след като знаем, че божественият тенно участвува в стотици златоносни предприятия, които увеличават всяка минута неговите земни богатства. Синът на слънцето очевидно не разчита на никаква материална подкрепа от небето и затова проявява такова реалистично увлечение към банкерските занимания. От това, разбира се, неговото божествено величие не страда ни най-малко, а наопаки: колкото повече нарастват богатствата му, толкова по-недействителен и баснословен става земният му образ. Могъщите концерни на Дзайбацу люлеят в златната си люлка император Хирохито и финансират упорито и щедро легендата за небесния му произход. Зад мистичния блясък на тая легенда те умножават капиталите си и простират пипалата си по цялата японска империя.

Хотел „Империал“ е едничкото заведение в Токио, където чужденецът може да се чувствува сравнително най-добре или поне да се самозалъгва с това чувство. Тая малка крепост на дипломатите и на скитниците от всички раси, потулена в студената сянка на войната, продължава да живее някакъв свой собствен живот, в който блещукат само слаби искрици от предишното разточителство и безгрижие. Някогашните танцови забави в пет часа следобед вече не съществуват, грил-рума и трапезарията за сукиаки[4] са също затворени поради липса на месо, но в безбройните зали на хотела все още се дават банкети, а в бара все още се сервира прочутото шотландско уиски „Джони Уокър“. Като ехо от миналия триумф в ресторанта всяка вечер се носят звуците на цигулка, виолончело и пиано. Познатите мелодии на това сантиментално трио напомнят стари картини в потъмнели бронзирани рамки: виенски валсове, серенадата на Шуберт, потпури от „Травиата“, от „Кармен“ или от „Севилският бръснар“.

В полуосветения хол на хотела се мяркат непрекъснато чужденци и японци. Някои стоят пред книжарското павилионче и прелистват наредените отвън книги, други са потънали в дълбоките кресла и разговарят на най-различни езици, трети пушат мълчаливо цигари или четат вестници. От време на време край малките масички ще мине една стара прислужница в тъмносиво кимоно и ще изтърси пепелниците в широката лопатка за угарки. После ще прошуми дългата до земята рокля на някоя надменна чужденка, следвана от твърдите скърцащи стъпки на своя също тъй надут кавалер. Най-сетне откъм телефонната кабина ще изтича подвижното като топка девойче, изпълняващо с гордост длъжността на бой сан, и с тънкия си равен гласец ще извика няколко пъти името на някой си Кобаяши сан: „Кобаяши сан ирашаймас-ка? Кобаяши сан ирашаймас-ка?…“[5]

Оживлението в хола нараства най-вече в часовете за обед и за вечеря. Тогава гостите са нетърпеливи и се разхождат пред самата врата на ресторанта, очакващи да заемат по-бързо места, за да не останат за следната смяна. В тия часове тук идат и японци, които са си позволили разкоша да поканят на угощение свои близки и познати. До отварянето на ресторанта те обикновено убиват времето си в обичайната размяна на безброй поклони и любезности, като поемат учтиво въздух през стиснатите си зъби.

През горещите летни дни в ресторанта на хотел „Империал“ човек може да види висши японски офицери без куртки, само по фланелки и брич-панталони, нахлузили на босите си нозе неизбежните чехли. Тия разпасани съвременни самураи по презрамки, отседнали за няколко денонощия в хотела, размахват пред лицата си книжни ветрила и се чувствуват досъщ като у дома си. В ресторанта могат да се видят и японски съпружески двойки, чиито взаимни отношения си остават едни и същи при всички случаи: съпругът върви гордо напред, а подире му на почетно разстояние пристъпва боязливо съпругата. Той заема пръв място на масата, тя му се покланя и сяда след него. Любезната прислужница поднася ястията пак най-напред нему, след това — на нея. Изобщо той е винаги на преден план, докато тя е само някакъв досаден декор в живота му. През време на яденето съпругът има необикновено празничен вид. Той се храни в „Тейкоку хотеру“, наред с чужденците, и то не с бамбукови пръчици, а със сребърни вилици, ножове и лъжици! При днешната оскъдица тоя изгладнял полубог сърба шумно супа, яде пържена риба, пие бира и блажено преглъща сладолед. При това негова милост е благоволил да вземе със себе си и жена си, която очевидно му е премного благодарна за вниманието. Нейната признателност стига дотам, че тя едва се докосва до храната, вцепенена в благоговейно смирение пред внушителното присъствие на господаря си. Между десетина залъка той ще подхвърли важно някоя дума, на която тя непременно трябва да отговори с най-лъчезарна усмивка. В такава робска обредност се движат отношенията между японските съпрузи дори когато съпругата говори английски и танцува танго, а съпругът е бил, да речем, дипломат в чужбина и познава отлично светските правила за общуване с нежния пол. В японските официални издания и статистики твърде често се изтъква колко японки свършват годишно университетите, но в никоя статистика досега не е посочено колко японки са си извоювали човешкото право да не вървят три крачки след съпруга си.

Ето ги най-сетне и чужденците — легационни съветници и секретари, военни аташета и представители на германската индустрия, която мечтае за неограничено господство в далекоизточните пазари. Тук има гости от Шанхай, от Пекин и от Цингтао, тук са се приютили бивши консули и пълномощни министри, изхвърлени след неочакваното крушение на дипломатическата им кариера върху спасителния бряг на хотел „Империал“. Всички тия другоземци седят недоволни край масите, капризничат и дъвчат с израз на оскърбено достойнство сложената отпреде им храна. Неотлъчно преследвани от спомена за някогашните мирновременни лакомства, те все още не могат да се помирят с японизираните европейски ястия, под чиито благородни титли от тежката категория на „а ла“ кралица еди-коя си се крият обикновено скромните японски „темпури“, пържени в тесто и залени с не дотам царствени сосове. Някои от чужденците носят със себе си разни пакетчета и кутийки със сирене, масло и конфитюри, за да погълнат точното количество витамини и калории, които са им необходими. В ресторанта на хотел „Империал“, както и във всички останали ресторанти на Токио, човек не може да се заседява. Войната е унищожила много навици, включително и навика да се яде продължително. С вродената си японска бдителност прислужниците наблюдават всеки клиент: щом той сложи в устата си последната хапка, те му поднасят мигом сметката. И освободеното място се заема веднага от друг посетител, който е чакал търпеливо реда си.

Далече зад тая фасадна действителност в някоя от усамотените вътрешни зали на хотел „Империал“ се уреждат често банкети. Там трапезата е по-богата и участниците в тържеството не са застрашени от опасността да бързат и да отстъпват мястото си другиму. Поводът за тия чревоугодни празници е най-различен: уговаряне на търговски сделки, основаване на дружества, чествуване на именити гости от чужбина. Няколко минути преди определения час пред хотел „Империал“ започват да пристигат с тревожната устременост на пожарникарски коли познатите токийски таксита. Техните дрънкащи каросерии и жално писукащи клаксони създават наоколо атмосфера на току-що случило се произшествие. Спрели пред входа, такситата се тресат неудържимо и напомнят някакви нервно треперещи прадеди на съвременния автомобил. Портиерът разтваря чевръсто вратичките им и отвътре излизат също такива вехтозаветни пасажери, които се губят в гъстия дим на газгенераторите. Пристигащите за банкета японци — видни общественици, стопански и културни дейци, директори на разни предприятия — правят наистина странно впечатление с облеклото си. Те носят почернели от времето и от мухите сламени шапки и са обути в старомодни жълти обуща с вирнати носове, но все пак са облечени в жакети, макар че и жакетите им са толкова изтъркани, че изглеждат изостанали още от славните реформаторски дни на ерата Мейджи. Между хората в тия музейни жакети се мяркат тук-там и вечните чиновнически фигури в тревистозелени униформи, после някой маркиз в по-изискано облекло или някой самонадеян генерал, върху чиито гърди тържествено блещука орденът на Златния ястреб. Обикновено банкетите започват при най-строг церемониал, в който шумното съскане със зъби отново играе особено важна роля за изразяване на неизбежната японска благовъзпитаност. Първата наздравица се пие богобоязливо, с наведени надолу глави — тя е за императора: „Тенно Хейка, банзай!“ Ала лека-полека сътрапезниците се поотпущат и настроението става все по-интимно, докато в края на краищата всички присъствуващи дават волен израз на своето епикурейско отношение към живота. Изключение правят само ония, които разговарят случайно с някой чужденец. Те имат крайно озадачен вид и непрекъснато се почесват по тила, като се преструват на наивни и глухи и се мъчат да замажат отговора на зададения им въпрос. Преследвани постоянно от своята неизлечима шпиономания, японците са дълбоко убедени, че чужденецът иска да изтръгне на всяка цена от устата им някаква съдбоносна тайна дори когато той любопитствува да узнае общоизвестни истини и факти, като например колко жители има Токио или какво е разстоянието между Осака и Киото.

Човек може да живее месеци наред в хотел „Империал“ и да го кръстосва всеки ден надлъж и нашир, без да разбере неговото вътрешно устройство и разпределение. Необхватният лабиринт от коридори, зали и потайни кътчета прилича на ония увеселителни заведения с безброй огледала по стените, където посетителят губи всяка ориентировка и се натъква на най-неподозирани изненади. По тесни и стръмни стълбички като в минаре на джамия — през десетина стъпала нагоре, през десетина стъпала надолу — гостите на хотела се явяват неочаквано ту в читалнята, ту в градината, ту на някаква тераса върху покрива, ту в хладния тунел на подземието. В полумрака на тоя тунел се гушат цяла редица магазинчета. Между тях светят като големи пламтящи огнища две-три сребропродавници, в които винаги се въртят чужденци, привлечени от блясъка на ослепително лъснатите сервизи, табакери и всевъзможни други сребърни изделия.

В подземието на хотел „Империал“ се намира и неговият бар. Всеки следобед точно в пет часа трите му врати се разтварят широко и вътре нахлуват сякаш нетърпеливи пътници в някой заминаващ параход. Пред тезгяха се нареждат предимно японци, на които не е позволено да заемат места по масите, освен ако са поканени от чужденци. Когато са сами, японците също тъй нямат право да пият повече от една чаша уиски, и то не чуждестранно, а местно, което може би за утеха носи почти английското име „Сънтори“. Поради ограничената консумация навалицата пред тезгяха се задържа най-много половин час. Колкото и оскърбително да е това отношение към верноподаниците на императора, те все пак предпочитат да се вредят и да изгълтат полагаемата им се дажба, вместо да се сърдят и да протестират. За тая единствена чаша уиски мнозина идват в бара на хотел „Империал“ чак от другия край на Токио. Но има един японец, който се ползува с известни привилегии на чужденец. Това е Фуджихира сан. Ще запитате кой е Фуджихира сан? Между нас казано, той е частен детектив на хотел „Империал“ и доверен човек на японската полиция. Разбира се, Фуджихира сан минава официално за журналист и при запознаването си с чужденци постоянно доказва невинната си самоличност с една зацапана визитна картичка от вестник „Йомиури хочи“. Тоя престарял вече японец с побеляла коса и в зелена чиновническа униформа е необикновено подвижен за възрастта си. От ранна утрин до късна нощ той снове из хола и коридорите на хотела и все души да открие нещо подозрително. Фуджихира сан говори английски и е прекалено общителен с чужденците. Той прекосява неуморно бара, влиза през едната врата и излиза през другата, после се връща отново, кланя се наляво и надясно с угодническа усмивка и най-сетне спира при масата на някой познат чужденец, от когото може да не научи нищо, но който положително ще го почерпи чашка портвайн. А Фуджихира сан страшно много обича да го черпят портвайн. Когато тая възможност му липсва, той се изправя сам пред тезгяха и пие любимото си питие за своя собствена сметка. В такива минути на саможертва сухото му мургаво лице изглежда посърнало и озлобено. Какво представляват всички тия чужденци, които са насядали край околните маси и се наливат с уиски и коктейли? Та те до един са шпиони и непримирими врагове на императора, опасни крадци на дипломатически документи и на военни планове. Така си мисли Фуджихира сан и се топи от мъка, че не може да отгатне намеренията на проклетите гайкокуджин[6]. Той не подозира, че повечето посетители на бара са все същите уморени от бридж дипломати, които проявяват изненадваща бодрост само при играта с чужда валута.

Една априлска вечер, след като бях обикалял дълго из токийските улици, се отбих в бара на хотел „Империал“. Часът минаваше осем и барманът ме стрелна с оня недружелюбен поглед, с който обикновено всички питиепродавци по света посрещат закъснелите си клиенти. Заведението беше пусто, само в дъното се спотайваха двама влюбени — чужденец и чужденка — и разговаряха тихо пред две кристални чашки със зелен шартрьоз. По едно време, както седях на голямото канапе, забелязах случайно в единия му ъгъл някакъв бял плик. Посегнах неволно към него и го взех в ръката си. Беше незапечатано писмо, приготвено за изпращане. То носеше адрес: Д-р Вилхелм Бертхолд, Гартенщрасе 11, Мюлхайм, Рур — Германия. Обхвана ме присъщото в такива случаи любопитство и понеже не можах да устоя на изкушението, извадих от плика тънката оризова хартия, грижливо изписана с дребни наклонени букви. Предавам това писмо дума по дума, без каквито и да било изменения и поправки:

„Шанхай, 27 март 1943

Скъпи родители,

Най-сетне ми се удава случаят да ви се обадя и да ви разкажа нещо за нашето малко семейство. Преди всичко ние и четиримата сме много добре, здрави сме и се чувствуваме особено щастливи. Животът ни тук е почти непроменен. Лиу посещава детската градина, учи немски игри и песни и се разбира отлично с малките си приятелки-немкинчета. През септември тя ще тръгне на училище (тук има много добро германско училище). Мона учи всичко заедно с нея и вече знае наизуст няколко стихотворения. През последните седмици Лиу поизрасна и закрепна и от ден на ден хубавее. Всички намират, че прилича много на мене. Тя е все тъй палава, но има много добро сърце и просто боготвори своя папи. Мона е по-кротка и твърде разсъдлива за възрастта си. Двете момиченца са страшно привързани едно към друго и си играят много сладко с кукленската къща, която получиха за Коледа, но най-голяма е радостта им от книгите. Те имат вече цяла библиотека от немски, английски и френски книги за деца. Всеки ден трябва да им нося по някоя нова книга, за да ги усмирявам. Засега най-силното желание на Мона е да отиде в оня приказен чифлик, където децата получават най-хубавото мляко на света, и да гледа там овцете, кравите, телетата, свинете и пр. За Коледа Лиу ми изплете съвсем сама един вълнен колан и изработи от мъниста една подложка за чайник. През тия първи пролетни дни ние често излизаме на разходка. Нашата кола стои в гаража, защото тук няма бензин. Вместо нея сме си купили две рикши — едната за папи, а другата за Лиу, когато отива в детската градина, или за мути, когато тя е уморена и не може да кара велосипед. Нямате представа колко забавни са двамата китайци, които теглят нашите рикши. И двамата са доста възрастни хора, но подскачат като кози и могат да обикалят целия Шанхай, без да се уморят. А пък да видите отнякъде колко важна е Лиу с бамбуковото камшиче, което папи й подари за рождения ден. Когато се вози в рикшата, тя се надува като принцеса и шиба китаеца с камшичето, а той само се усмихва, както се усмихват изобщо всички китайци. Разбира се, Лиу го удря съвсем леко и не му причинява никаква болка — както казах, тя има много добро сърце. Само напоследък китаецът на папи кашля твърде подозрително, та изглежда, че ще трябва да го сменим с някой по-млад. От една година си имаме много добра прислужница-португалка, която по-рано е била калугерка във френски манастир. Тя е много възпитана и религиозна, говори отлично английски и китайски и обича много децата. Ханс е все тъй затрупан с работа в бюрото, но намира време и за нас. Със здравето е прима, тежи 108 кг. Ако сте получили нашата обща снимка, сами ще видите колко добре изглежда той. Аз също през цялата година не съм боледувала нито един ден (чук, чук, чук!) и се чувствувам бодра и съвсем не тъй стара, както изглеждам на паспорта. Сутрин обикновено ходя на езда, а следобед съм в тенис-клуба. За други развлечения не ми остава никакво време, защото трябва да се грижа за децата и за Ханс. Всички новини, които получаваме от родината, ни изпълнят с голяма гордост. Надявам се, че ти, мили фетерхен, и ти, мила муц, сте здрави. Колко много неща бих искала да ви питам! Как са Лотхен и Ади? Какво прави Ерни и чичо Карл? Чули ли сте нещо за Лени? Валдрик обажда ли се от Източния фронт? Като свърши войната, искам непременно да му отидем на гости в Украйна — там той сигурно ще има голямо имение и ще ни посрещне царски. Разправят, че в Германия се изпращали на работа по къщите цели влакове с руски жени от окупираните области. Вие не сте ли получили още някоя рускиня? Те са много издръжливи и работят като негри. Ние слушаме четири пъти седмично радиопоздравите от родината. Ако чуем още веднъж по етера някое мило известие от вас, радостта ни ще бъде безкрайна.

Хайл Хитлер!

От Ханс, децата и мене много сърдечни поздрави и целувки,

винаги ваша Лизелхен.

П.П. Тук прилагам една моя нова фотография за вас заедно с две снимки на Лиу и Мона, копия от които вече ви пратих с предишното писмо. Ако сте ги получили, пратете тези (само детските) на родителите на Ханс в Ремшайд с много поздрави и им пишете, че четиримата сме много добре.

Още веднъж хиляди целувки,

Л.“

Дълго държах в ръката си портрета на незнайната Лизелхен от Шанхай: безупречно фризираната й коса спускаше над челото й гъста бретонена къдрица, а раменете й бяха небрежно наметнати със скъпо палто от визонови кожи. Тя ме гледаше с презрение и не можеше да ми прости, че бях дръзнал да прочета нейната интимна изповед. Лиу също ми се мусеше, а Мона прегръщаше голямата см кукла и дори не ме забелязваше. Липсваше само снимката на всемогъщия папи, който сигурно би ме унищожил с един поглед. Как бе попаднало това писмо на канапето в бара на хотел „Империал“? Навярно то беше изгубено от някой чужд дипломат, който се завръщаше в Европа и бе поел грижата да го пренесе дотам. А може да се допусне и друго. Напоследък тук всяка вечер тракаха гордо токовете си неколцина германски морски офицери, за които се мълвеше, че щели да отпътуват с подводница за Германия. Не изглеждаше ли твърде вероятно някой от тях да е носил писмото у себе си и да го е забравил на канапето, след като е показвал на приятелите си портрета на пикантната фрау Лизелхен?

Подобно на японските курумая двама китайци в Шанхай играят ролята на коне и карат рикшите на едно породисто семейство от чистата арийска раса. Единият от тях подскача пъргаво под бамбуковото камшиче на Лиу с доброто сърце, а другият едва поема дъха си под тежестта на сто и осем килограмовия папи, който е може би представител на германската индустрия в Далечния Изток или опитен гестаповец, изпратен с особена мисия в Шанхай. Човекът, който тегли рикшата на папи, кашля подозрително, трябва да е заболял. Тия азиатци са опасни хора, мрат като мухи от туберкулоза. Ами я ако някой бацил засегне и самия папи въпреки сто и осемте му килограма? Господарят се гневи и търси по-здраво добиче. Що се отнася до двамата китайци, те, изглежда, са се примирили със своята конска съдба — теглят рикшите и се усмихват покорно. Някои разправят, че зад тая усмивка зрее стихийният бунт на цял Китай срещу чужденците-поробители. Разбира се, самодоволната фрау Лизелхен не вярва на такива слухове и си живее прещастливо — сутрин ходи на езда, следобед играе тенис и за други развлечения почти не й остава време. Тя просто не може да си намери място от радост, че скоро Хитлер, Мусолини и император Хирохито ще впрегнат в рикши всички свободолюбиви обитатели на земното кълбо. Шест седмици след разгрома на германците при Сталинград щастливата арийка продължава да гълта Гьобелсови хапчета и да се гордее с новините от родината. Унесена в розовите си колонизаторски мечти, тя очаква с нетърпение да свърши войната, за да отиде в Украйна и да гостува там в голямото имение на Валдрик. Но дали Валдрик е още жив? Дали той не е един от хилядите есесовци, погребани под огнената лава на катюшите? Фрау Лизелхен не допуща, че може да се случи подобно нещо. Тя е оптимистка. Тя е сигурна, че в къщата на родителите й робува вече някоя руска „негърка“.

Какъв страшен документ бе написала същата тая ръка, която показваше маникюрените си пръсти изпод скъпото кожено палто като окървавени нокти на граблива птица! Скрит зад дебелата колона до моята маса, аз го преписах набързо и отново го мушнах в плика заедно със снимките. Не пропуснах да си отбележа и адреса на подателката: „Фрау Ханс Рихтер, 114/116 Киангсе Роод, Шанхай.“ После сложих писмото на същото място, където го бях намерил.

В бара нямаше вече други посетители освен мен. Двамата влюбени бяха изчезнали. Умореният бой сан залости двете странични врати и ме изгледа въпросително. Трябваше да си вървя. Когато се изкачих по тясната стълбичка и излязох в слабо осветеното преддверие, хотел „Империал“ почиваше в сън. Буден беше може би само Фуджихира сан, който дебнеше някъде в полумрака и се мъчеше да отскубне поне едно перце от тайните на това гнездо на чужденците в Далечния Изток.

[1] Сен — дребна монета, равна на една стотна от йената (б.а.) ↑

[2] Добър вечер! Добре дошли! (б.а.) ↑

[3] Една йена е равна на около 20 лева по курса от 1943. (б.а.) ↑

[4] Японски пържен кебап — любимо ястие на японците. (б.а.) ↑

[5] Тук ли е господин Кобаяши? (б.а.) ↑

[6] Гайкокуджин — чужденци (б.а.) ↑

Дзайбацу

В началото на седемнадесети век, по времето на шогуна Йеясу Токугава, живееше в свещената провинция Исе бившият самурай Сокубей Мицуи, който бе предпочел да стане пивовар, вместо да гладува като рицар. Четиримата му синове също имаха право да носят самурайски саби, но и те последваха примера на баща си и се заловиха с търговия.

Най-малкият от тях, Хочиробей, едва четиринадесетгодишен, замина за новата столица Йедо и постъпи на работа при най-големия брат, който имаше скромно магазинче за копринени тъкани. Според тогавашния търговски обичай платът се продаваше на отрязъци, колкото за едно кимоно или за един пояс. Хочиробей беше работлив момък и по цял ден режеше коприна. Вечер той вземаше четката и пишеше красиви йероглифи, с които подканяше клиентите да си платят годишната сметка, защото пак според тогавашния обичай купувачите плащаха само веднъж в годината. Ала въпреки тия любезни покани мнозина длъжници заминаваха за оня свят, преди да са си уредили сметките на земята.

Хочиробей не беше учил китайски език, но с течение на времето разбра мъдростта на китайската пословица, че „парите са първата стока в света“. Когато навърши двадесет и осем години, той отпътува за родния си град Мацузака и там основа банка. Благодарение на покровителството на боговете и на глада сред народа работата му провървя. Той не се гнусеше от лихвите и раздаваше заеми, които му носеха добри доходи.

Като понатрупа пари, Хочиробей започна да търгува отново с коприна и отвори собствен магазин в Йедо. От някогашния опит при брата си той бе извлякъл поуката, че по-добре е да се задоволяваш с малка, но сигурна печалба, отколкото да продаваш скъпо на кредит, без да можеш да събереш всичките си вземания от клиентите. Изобретателният търговец понижи цената на коприната и окачи над вратата на магазина си голяма дъбова табела с десетина йероглифи, които съобщаваха, че стоката се продава в брой с намалени цени. Хочиробей направи и друго нововъведение: той започна да предлага платовете не на отрязъци, както по-рано, а на метър, според желанието на клиента. Най-сетне той реши да разнообрази досадните шарки на тъканите и поръча на най-големите художници да му изработят модели с нови рисунки. При тогавашната скованост на живота и при неизменното еднообразие на навика всички тия реформи бяха равносилни на революция. Отначало в ограниченото съзнание на японските буржоа настана смущение, после се пробуди любопитство. Магазинът на Хочиробей се превърна в някакъв вълшебен павилион на чудесата, който всеки искаше да види със собствените си очи. Сензацията стигна до крайния предел, когато през периода на дъждовете Хочирабей пусна в продажба първите чадъри от непромокаема хартия. По улиците сновяха бедняци с грамадни плакати и пееха хвалебни песни за най-новото изобретение. Но скоро чадърът влезе във всекидневния бит на японеца. Така неуморният новатор разбиваше смело традицията и разчистваше пътя си към бъдещето. Разоряваха се стари търговски къщи и на тяхно място изникваха жадните за живот издънки на младото предприятие. Покрай търговията Хочиробей продължаваше да се занимава с лихварство и отвори банки в Йедо, Киото и Осака. Нему се пада заслугата за първия износ на японски стоки, които проникнаха навън с посредничеството на холандски търговци в Дешима. Той даде идеята да се разрови земята на земетръсната империя и да се извадят затрупаните в недрата й природни богатства.

Погълнат от сделки, Хочиробей не забеляза кога измина животът му. На смъртния си одър седемдесет и четири годишният старец събра шестимата си синове и им продиктува семейното предписание, което всеки трябваше да следва като неотменим закон. Тая разпоредба повеляваше на членовете на семейството да живеят скромно и сговорно, да работят упорито до последно издихание, да бъдат верни на предприятието, да почитат императора. Хочиробей закле синовете си пред душите на прадедите да изпълняват строго предписанието и да го предават на поколенията. И преди неговата собствена душа да отлети във великия покой на нирвана, умиращият банкер изрече заветните думи: „Трупайте пари! Работете заедно!“

Напътствията на Хочиробей дадоха добри плодове: В продължение на два века и половина наследниците укрепваха и разширяваха предприятието, като го преустройваха неведнъж в духа на времето. Единадесетте семейства работеха задружно и техният съвет изглаждаше недоразуменията, сключваше бракове, назначаваше и уволняваше ръководителите, които чиракуваха при най-сурови условия, докато се издигнат на по-висока длъжност. Скромността в личния живот на отделните членове стигаше до аскетизъм. За най-малкото отклонение от семейното предписание провиненият се отстраняваше от работа и се изпращаше на дългогодишна почивка.

Възходът на къщата вървеше бавно, с непозната упоритост и търпение. Нейните банки и търговски предприятия се умножаваха. В навечерието на ерата Мейджи нямаше селище без магазин Мицуи. Когато вратите на империята се отвориха за общуване с външния свят и във всички области на живота настъпиха съдбоносни промени, господарите на знатния банкерски дом получиха баронски титли и необятни възможности за печалби. С практичния си усет потомците на някогашния пивовар Сокубей Мицуи схванаха веднага значението на индустрията, на транспорта, на цялото държавно преустройство. Те нарушиха вековното си спокойствие и възприеха съвременните методи на работа, като насочиха семейния кораб по бързото течение на събитията. Те кредитираха заздравяването на императорската власт, после хвърлиха капиталите си в гигантското строителство на страната.

Така се изградиха златните основи на бъдещия концерн Мицуи — един от могъщите двигатели на обновената империя. До разгрома на Япония в последната война през многобройните кантори на Мицуи минаваше целият стопански и финансов живот на страната. Тежката промишленост, електрическата, химическата, текстилната и хранителната индустрия, производството на автомобили, самолети и хартия, железопътният транспорт, мините и банките, вътрешната и външната търговия, големите хотели и ресторанти, дори публичните домове — всичко това се ръководеше и контролираше от единадесетте семейства на всесилния клан. В една своя реклама Мицуи се препоръчва по следния начин: „Вие можете да пристигнете в Япония с параход, който е собственост на Мицуи и се отоплява с въглища от мините на Мицуи, да слезете на пристанището, обзаведено от Мицуи, да стигнете с принадлежащия на Мицуи трамвай до хотела, построен пак от Мицуи, и лежейки в кревата, купен от Мицуи, да четете издадената от Мицуи книга при светлината на лампата, изработена в завода на Мицуи.“ Като пропуща незначителната подробност, че ще сънувате сънища, патент на Мицуи, рекламата продължава: „А на сутринта, след като пиете чай от склада на Мицуи със захар от неговите плантации, ще отидете в универсалния магазин на Мицуи и там ще получите всичко, като се почне от домашната покъщнина и се свърши със скъпоценности.“ В тоя оригинален документ за могъществото на Мицуи липсва и друга дреболия: ако искате да видите най-страшната експлоатация на човешкия труд и изкривения от глад образ на японския работник, посетете заводите и фабриките на Мицуи!

Преди капитулацията на Япония пипалата на Мицуи обхващаха не само империята, а се простираха далеч зад нейните предели — в Африка и Мексико, в Сидней и Сан Франциско, в Хонконг и Берлин, в Сингапур, Манила, Сайгон, Шанхай, Сурабая, Кайро и къде ли не още по света. Търговските агенции на Мицуи играеха много по-важна роля, отколкото официалните японски консулства.

Концернът Мицуи заедно с концерните Мицубиши, Сумитомо и Ясуда образуват прочутата четворка на японската финансова олигархия Дзайбацу, към която принадлежи мълчаливо и императорският дом, а така също и десетина други по-малки концерни, създадени през войната. В това блестящо монополно съзвездие сияят с най-ярък блясък Мицуи и Мицубиши — истинските господари на японското народно стопанство. Всеки концерн е заграбил свой периметър на експлоатация в живота на страната, но често пъти интересите на отделните капиталистически хищници се кръстосват и разпалват ожесточени взаимни борби за надмощие. Особено опасен съперник на Мицуи е Мицубищи, чиято финансова мощ му е осигурила първенство в корабостроителството и в морския транспорт. Мицуи финансира големите вестници „Осака Майничи“ и „Токио Майничи“, а Мицубиши — многотиражните им събратя „Осака Асахи“ и „Токио Асахи“. Университетът „Кейджо“ пръска просвета под благодатното слънце на Мицуи, а университетът „Васеда“ е приютен в паяжината на Мицубиши. При подялбата на ръководните буржоазни политически партии Мицуи покровителствува партията сейюкай, а Мицубиши — партията минсейто.

Когато се говори за японска експанзия, на преден план обикновено изпъква японската военщина. Без да се подценява нейната разбойническа природа, трябва да се подчертае, че всяка самурайска агресия се вдъхновява и ръководи от Дзайбацу. Въпреки честите стълкновения между генералите от Гумбацу и бароните от Дзайбацу и едните, и другите действуват в трогателно единомислие при заробването на чужди земи. Знаменателен е фактът, че Мицуи колонизира с капиталите си Формоза, Корея, Южен Сахалин и Манджурия, които японските милитаристи окупираха по-късно като законни владения на империята. През Първата световна война Дзайбацу извлече грамадни печалби от заграбването на бившите германски колонии и концесии в Тихия океан и в Китай и стана господар на пазарите в Далечния Изток. През последната война концерните на Дзайбацу продължиха с още по-голямо настървение грабежа на завзетите области в името на „взаимното процъфтяване на Велика Източна Азия“.

За да имаме известна представа за злодейските похвати на японския империализъм, заслужава да отбележим една малка подробност. След окупацията на Манджурия японските монополисти разгърнаха широка кампания за сеитбата на мак и за производството на опиум, който трябваше не само да увеличи техните богатства, но и да сломи волята за съпротива на китайския народ. Банкерските домове на Мицуи и Сузуки взеха в ръцете си това доходоносно предприятие, като финансираха щедро фабриките за наркотици в Харбин и Дайрен и създаваха райски кътчета за отмора на пушачите на опиум. Извън тая своя „дейност“ колонизаторите плячкосваха златните предмети на китайците и в тясно сътрудничество с професионалните бандити вършеха контрабанда, печатаха фалшиви банкноти и изнудваха поробеното население с всичкото хитроумие на изобретателния си мародерски мозък.

През годините на войната всеки месец на осмо число пред императорския дворец пристигаха в строй представителите на Дзайбацу, за да чествуват с къс церемониал деня, в който бе обявен великият завоевателен поход — 8 декември 1941 година. Облечени в неизбежните си жакети, бароните и висшите чиновници от Мицуи, Мицубиши, Сумитомо и Ясуда се кланяха пред каменната стена на двореца и изричаха в хор следната клетва:

— Кълнем се да покрием военните разходи с всеобхватната мощ на банковите органи и да съдействуваме за успешното завършване на свещената война! Кълнем се да укрепваме бойния потенциал чрез обединените действия на всички банкови органи и да помагаме за увеличаването на военновременното производство! Кълнем се да поддържаме стабилността на военновременното стопанство и да посветим всичките си знания за създаването на силна и здрава кредитна основа! Кълнем се да вярваме твърдо в крайната победа, да понасяме всички тежести и трудности и да станем идеален пример за населението на фронта на империята!

Ала въпреки тая тържествена клетва на господарите на Дзайбацу да укрепват бойния потенциал на империята и да хранят твърда вяра в крайната победа Япония претърпя невиждан в историята си разгром. След капитулацията трябваше да се очаква, че японските монополи ще бъдат разтурени и че на подсъдимата скамейка рамо до рамо с военните престъпници ще се изправят и японските финансови магнати, които бяха главни виновници за обявяване на войната. Такива бяха препоръките на Потсдамската декларация, така мислеше цялото свободолюбиво човечество. Само американските империалисти бяха на друго мнение за своите побратими от Дзайбацу и веднага ги приютиха под спасителното си крило. С присъщото си евангелистко благочестие задокеанските фарисеи заявиха, че Дзайбацу няма нищо общо с агресивната политика на японската военщина. И след това успокоително изявление в притихналата империя започнаха да кацат самолети със скъпи гости от Америка. Това бяха сенатори и банкери, индустриалци и изпечени бизнесмени, които прикриваха вълчия си нрав зад униформите на генералщабни джентълмени. Те възстановяваха прекъснатите си връзки с концерните на Дзайбацу и душеха из обгорелия от бомбите въздух възможностите за нови сделки.

За отношението на Уолстрийт към Дзайбацу може да се съди от думите на майор Бен Лок, началник на промишлено-финансовия отдел при щаба на американските окупационни войски в Япония. В разговор с американския журналист Марк Гейн майор Лок признава чистосърдечно: „Изкоренете Дзайбацу, и в най-близките десет години ще настъпи хаос или ще изникне социалистическо стопанство. Унищожете банките на Дзайбацу, и цялата банкова система ще рухне. Разорете Дзайбацу, и ние ще имаме в Япония обекти за капиталовложения. Вие сами знаете, че практичните хора в нашия щаб в Токио искат да бъде възстановена стара Япония. Военните също смятат, че може да се избягнат много главоболия, ако се запази Дзайбацу.“

И Дзайбацу наистина се издига из пепелищата на разгромената империя с подемния кран на долара. В тая хищническа дружба между японските и американските монополи уолстрийтовци държат всички възлови позиции на „взаимното процъфтяване“ и се оказват първенци в ограбването на японския народ. След кървавата оргия в Корея задокеанските стръвници подготвят на японска земя нови агресии срещу азиатските страни и Съветския съюз. Те си представят бъдещето с милиони японци, които крещят „банзай!“ и падат по бойните полета за тяхното ненаситно обогатяване.

Но японският народ е раздвижен като гигантски мравуняк и не ще се остави да бъде хвърлен в американската империалистична машина за мелене на човешко месо. Той се изправя върху дървените си налъми, разгневен и непобедим в своето страшно величие на глада.

От самурая до бълхата

Корените на кървавия японски милитаризъм израстват из дълбоките недра на далечното феодално минало. През епохата Камакура в дванадесетия век военната каста на самураите достига върха на своя възход в неспирните борби, които двата знатни рода Тайра и Минамото водят помежду си за надмощие. Наемни крепители на отделни феодални князе, самураите се обособяват като най-висше и почитано съсловие на империята, макар че нищетата ги съпътствува през целия им живот. Тия вечно гладуващи рицари не са притежавали нищо друго освен бойното си облекло и два меча — единия за врага, а другия за разпаряне на собствения си корем, ако нарушат клетвата за вярност, дадена пред господаря. Много старинни песни разнасят самурайската слава през вековете, много легенди озаряват самурайския образ с ореола на велики добродетели. Но нито песните, нито легендите могат да прикрият истината за тия кръвожадни главорези.

След настъпването на ерата Мейджи въпреки упоритата си борба да прекрачат синора на новото време самураите се виждат принудени да се оттеглят от жизненото поприще и остават само като митологични герои в японската история. На мястото на залязлата самурайска каста изгрява модерната японска армия, въоръжена с пушки, картечници и оръдия. От някогашните самураи японските милитаристи наследяват разбойническия дух и сабята катана като символ на рицарското достойнство и храброст.

На японеца се втълпява още от малък, че той принадлежи към богоизбраната раса ямато, която е призвана да подчини всички народи под властта на императора. Японските фалшификатори на историята приписват на първия император Джимму многозначителните заветни думи „Хакко-ичиу“, сиреч „осемте ъгъла на земята под един покрив“, или по-точно казано — целият свят под покрива на Япония. Под тоя завоевателен лозунг японската военщина се отдава на безогледно плячкосване на чужди земи, като прилага особени методи на действие.

Обикновено в набелязаната за заграбване територия японските империалисти създават предварително своя сфера на влияние и свои „специални интереси“ чрез пипалата на Дзайбацу. Те изпращат там верни агенти на концерните и тия безобидни наглед заселници започват търговия и хвърлят първите семена на японския монополистичен капитал. След търговците в бъдещата колония проникват безброй японски шпиони, диверсанти и убийци, чиято невидима мрежа скоро оплита цялата територия. Под скромната външност на риболовци, мисионери, готвачи и дори хамали се крият генералщабни офицери, които подготвят окупирането на страната. Когато настъпи удобният момент, японските завоеватели скрояват така наречения „инцидент“ и развързват ръцете си за въоръжена намеса. Те предизвикват стълкновение с местното население или просто извършват атентат срещу някой свой поданик и веднага надават викове за „невинно пролятата японска кръв“, която искала възмездие. В същото време дебнещата край границата войска нахлува в чуждата територия и я завладява под благовидния предлог, че животът и интересите на императорските поданици били застрашени. С такива подли методи японските империалисти завладяха Формоза, Корея и Манджурия и се опитваха да колонизират Китай, с такова вероломство те извършиха нападенията при Порт Артур и Пърл Харбър, докато техните дипломати все още се кланяха пред противниците си и ги уверяваха в миролюбивите си намерения. За да смекчат атмосферата на своите разбойнически походи и да намалят противодействието на другите капиталистически, страни, японските агресори твърде често обявяват заграбената територия за „независима“ държава, която по-късно включват най-безцеремонно в пределите на империята.

Без да се спираме на японските агресии в миналото, ние ще разгледаме някои събития от по-ново време, които говорят достатъчно красноречиво за тактиката на японските империалисти при заробването на чужди земи.

Да вземем случая с Манджурия. Дълго време преди окупацията на тая китайска територия — още в 1906 година — японският концерн на Южноманджурската железопътна линия започва да играе важна роля в стопанския живот на Манджурия. Въпреки споразумението, което предвижда, че в новообразуваното дружество могат да участвуват като акционери японци и китайци, истински господар на Южноманджурската железопътна линия става японското правителство, в чиято сянка се потулват японските финансови магнати. Концернът на Южноманджурската железопътна линия взема в ръцете си много манджурски предприятия, осигурява си монополното право за закупуване и преработване на соята и поема под свой контрол главните пътища, които имат не само стопанско, но преди всичко военностратегическо значение. Постепенно Манджурия се изпълва с японски колонисти. Издигат се малки светилища на чародейната лисица и на божествения борсук, зашумяват в конспиративно мълчание картите на японския генерален щаб. Моментът за окупация назрява. Светва искрата на първия „инцидент“. В края на юли 1931 година китайски войници на монголо-манджурската граница стрелят по някакъв подозрителен агроном, който се оказва агентът на японското разузнаване капитан Накамура. Японските милитаристи се дигат веднага на крак и раздухват това убийство като „нечувано оскърбление“ и „открито нападение срещу императорската армия“. Докато китайските власти разследват случая, в Токио се свиква тайно военно съвещание, на което присъствува нарочно извиканият от Мукден полковник Доихара, специалист по шпионска и диверсантска дейност срещу Съветския съюз и Китай. След съвещанието Доихара заминава веднага за Манджурия с точно разработен план за действие. Избухва вторият и вече решителен „инцидент“. На 18 септември през нощта японски провокатори разрушават железопътната линия близо до Мукден и още преди да се разбере какво е станало, готовата за настъпление Квантунска армия нахлува и окупира отначало Южна, а после Северна Манджурия, без да срещне особена съпротива от тогавашните китайски войски. Срещу това разбойническо нападение китайското правителство иска намесата на Обществото на народите, но японските империалисти заявяват, че Манджурия няма нищо общо с Китай, че тя е отделна страна с особено, „манджурско“ население. При това нашествениците уверяват, че не преследват никакви завоевателни цели, а просто са влезли в чуждата територия за „самозащита“ и за борба против „съветската опасност“. И за да спечелят благоразположението на капиталистическите страни, японците скоро извършват няколко провокации по съветската граница. Дълбоко замразено в реакционното си равнодушие, Обществото на народите се задоволява да изпрати до императорското правителство обичайните протестни ноти и с това канцеларско „непризнаване“ на настъпилите териториални промени фактически узаконява японската агресия. И все пак, смутени от негодуванието на световното обществено мнение, японските империалисти се мъчат да прикрият интимните си намерения зад някакво привидно доброжелателство и законност. На 1 март 1932 година те обявяват „независимата“ държава Манчжоу-Го. На сцената се явява отново главният режисьор Доихара, сега вече генерал. Той е задигнал от Тянцзин последния потомък на китайската императорска династия и тайно го е прехвърлил в Дайрен. Тая императорска кукла, която носи странното полуамериканско, полукитайско име Хенри Пу-И, бива назначен за регент, а след две години — провъзгласен с подобаващи церемонии за император на новата „империя“ Манчжоу-Го. И както се полага на всяка „независима“ държава, японците образуват „независимо“ манджурско правителство със „собствена“ полиция и дори войска. Разбира се, Квантунската армия остава в страната „за запазване на вътрешния ред и спокойствие“ и нейният главнокомандуващ приема честта да се нарича върховен вожд на всички въоръжени сили в приятелската държава. Министрите на „независимата“ империя имат за свои помощници чистокръвни японци, чието усърдие е изненадващо. Заседанията на манджурския министерски съвет се предшествуват от заседанията на японските помощник-министри, които представят за одобрение приготвените от тях решения. За тая своя творческа и отговорна работа японските помощник-министри, естествено, получават няколко пъти по-големи заплати от манджурските министри. Самият император Хенри Пу-И е окръжен с постоянното внимание на аташирания към него японски генерал, от когото иска разрешение да излезе на разходка или да приеме някой от роднините си. Тоя услужлив генерал му поднася за подпис напълно готови документи и огражда спокойствието му от излишни срещи с неговите министри. За да спасят негово императорско величество от предполагаемото зловредно влияние на императрицата китайка, японците я отравят и две седмици след нейната смърт същият любезен генерал връчва на император Хенри Пу-И разкошен албум с японски красавици, като му предлага да си избере някоя от тях за жена. Най-сетне в „независимата“ държава Манчжоу-Го израства гигантският японски концерн Мангио, който слага покровителствена десница върху каменовъглените мини, върху черните и цветните метали, върху тежката и химическата индустрия. Мангио превръща Мукден във военен арсенал на Квантунската армия и построява там артилерийски и самолетни заводи. Около Мангио изникват цяла редица други предприятия на японския финансов капитал, чиято многостранна дейност доизплита трънения венец на „независимата“ империя.

С колонизирането на Манджурия японската военщина укрепва позициите си за по-нататъшните агресии срещу Китай и Съветския съюз. Зареждат се нови изстъпления и нови „инциденти“. Разюзданите войнолюбци не се спират пред никакви международни закони и с дивашка озвереност се хвърлят от един грабеж на друг. Те обявяват война на Китай, която също наричат „инцидент“, опитват се да проникнат в съветска територия при езерото Хасан, нападат Монголската народна република при реката Халхин-Гол. Случаят при езерото Хасан е твърде характерен за манталитета на японските милитаристи. През юли 1938 година японците отправят съвсем неочаквано искане към СССР за поправка на границата в района на езерото Хасан, като заявяват, че височината Заозьорная се намирала на… японска територия. Съветското правителство представя официалната договорна карта, която не оставя никакво съмнение, че тая височина е на съветска земя. Но японските провокатори са непримирими и заплашват, че ще прибягнат до въоръжена сила, ако искането им не бъде задоволено. С богатирско спокойствие Съветският съюз отговаря, че политиката на заплахи не може да има никакъв успех в Москва. Въпреки тоя отговор и неоспоримата убедителност на представената гранична карта японците предприемат замисленото нападение под прикритието на тежка артилерия. При тая злополучна авантюра нашествениците претърпяват такъв унищожителен удар от Първата приморска съветска армия, че веднага коленичат с молба за прекратяване на военните действия. Същият зашеметяващ плесник императорските войнолюбци получават и на следната година, когато нападат без всякакво предупреждение Монголската народна република източно от реката Халхин-Гол. Съветско-монголските войски отбиват мъжествено неколкократните японски атаки и на края преминават в общо настъпление, като разгромяват безпощадно нападателите, чиято самурайска перушина дълго се носи из въздуха.

Разбира се, японските империалисти не се отчайват от пораженията и продължават грабителските си нашествия с неотслабващо настървение. Отблъснати от едно място, те търсят пробив на друго, създават марионетни правителства от изменниците на азиатските народи, сключват антикоминтерновски пактове и мечтаят да завладеят Русия — отначало Приморието, после Сибир до Урал и тъй нататък. Тяхното ненаситно въображение поглъща Китай, Филипините, Индонезия, Малая, Индия, Австралия. Японските хищници съчиняват теорията за „Велика Източна Азия“, в която възнамеряват да играят ролята на пълновластни господари. През Втората световна война те запретват крачолите си и нагазват Тихия океан, но затъват толкова дълбоко в него, че започват да се давят и едва успяват да се измъкнат отново на родния бряг.

Бандитският нрав на японската военщина се култивира с всички средства на шовинизма и мракобесието. Принципът „Хакко-ичиу“ (осемте ъгъла на земята под един покрив) намира най-сполучливия си израз в меморандума на генерал Танака до император Хирохито. В тоя таен документ чакалоподобният генерал начертава линията на японския империализъм с твърде ярки багри: „За самозащита и за защита на другите Япония не може да отстрани затрудненията в Източна Азия, ако не провежда политиката на «кръвта и желязото»… За да завладеем света, ние трябва най-напред да покорим Китай. Тогава всички останали азиатски страни и страните на южните морета ще се изплашат от нас и ще капитулират пред нас… Когато имаме в ръцете си всички източници на Китай, ние ще преминем към завладяването на Индия, Архипелага, Мала Азия, Централна Азия и дори Европа. Но наша първа крачка трябва да бъде осигуряването на контрол над Манджурия и Монголия, ако расата ямато иска да се отличи в континентална Азия…“ И като заема класичната самурайска поза за двубой, зловещият автор на меморандума добавя: „В програмата на нашия национален растеж влиза очевидно необходимостта да кръстосаме отново мечовете си с Русия.“

Меморандумът на генерал Танака не е единственото евангелие, което вдъхновява японските милитаристи за грабежи и издевателства над другите страни. Безброй още расистки теории, людоедски формули и божествени предписания разпалват непрекъснато завоевателния бяс на императорската военна камарила, в чиито редици изпъкват забележителни мракобесници и палачи. Тия злодеи с генералски пагони свалят и качват правителства, заговорничат помежду си, устройват си атентати един срещу друг, ръководят тайни терористични организации начело с полуофициалната мафия на „Черния дракон“, създават си свой собствен фашизъм, който носи благозвучното име Кодо или „Пътят на императора“. Понякога генералите си слагат демократични маски, понякога така нареченото „младо офицерство“ демагогствува с антикапиталистическите си настроения. Но щом настъпи решителният час и Дзайбацу удари гонга за поход, всички се втурват да осъществяват разбойническия идеал за „Велика Япония“.

Императорските хиени във военни униформи обичат много често да говорят за рицарските добродетели на самураите и да украсяват с тях собствените си личности. Те изравят из купищата легенди прословутия законник на самурайския морал, наречен Бушидо, и го размахват заплашително срещу всеки, който се съмнява в тяхното рицарство. Макар че до 1900 година думата „бушидо“ е била съвсем неизвестна в Япония и не се е срещала в никой японски речник, тоя фалшификат и днес още минава за оригинален документ по подобие на трите свещени съкровища, връчени от богинята Аматерасу на император Джимму. Според правилата на Бушидо самураят е винаги справедлив и великодушен, закрилник на слабите и победените, милосърден и отзивчив към всички човешки страдания. Той презира страха и малодушието и посреща с радост смъртта, която обожествява душата му. Самураят изважда сабята си само в името на правдата, лице срещу лице с врага, чужд на всяко насилие и коварство. Когато престъпи клетвата пред господаря си или иска да отмъсти за нанесената му обида, той извършва свещения обред сеппуку (харакири) и умира с достойнство и чест. Самураят е поет по природа и въплъщава в себе си най-благородни и възвишени чувства.

Възторженият псалмопевец на феодалната старина Иназо Нитобе, професор в Токийския университет и член на Японската императорска академия, е един от ония, които имат заслугата да разпространяват поменатите измислици за самурайските добродетели. В своята книга „Бушидо — душата на Япония“ професор Нитобе разказва най-различни истории за сражаващи се самураи, които декламират стихове срещу противника и се проявяват изобщо като някакви свръхчовешки същества, надарени с изключително благонравие. Той описва надълго и нашироко високите морални качества на самурая, като лустросва басните си с евтини философски сентенции. Но тоя горещ поклонник на лъжливата самурайска романтика не казва нито дума за безчинствата и за канибалските склонности на самураите, чиято кръвожадност е наистина легендарна. Професор Нитобе премълчава например позорния обичай тамешигири, който е давал право на „милосърдния“ самурай да обезглави първия срещнат минувач, за да опита новата си сабя. Императорският академик не обръща внимание и на другия, широко разпространен обичай кимотори, при който „великодушният закрилник на победените“ е разсичал с един удар от главата до бедрото беззащитната си жертва и после е изяждал черния й дроб, за да засили според поверието своята храброст и издръжливост. Ревностният тълкувател на Бушидо е забравил навярно, че в шестнадесети век „добродетелните“ самураи на Тойотоми Хидейоши при нахлуването си в Корея отрязват ушите и носовете на тридесет хиляди нещастни корейци (без да декламират никакви стихове) и ги изпращат за Япония в бурета със саламура като трофей от победоносния поход „в името на правдата“. Ако професор Нитобе любопитствува да знае какво е станало с тия уши и носове, нека посети Киото. Там и досега още съществува „Могилата на ушите“ — Мимисака, — тоя мрачен паметник на самурайското варварство.

Съвременните японски самураи продължават с гордост делото на своите праотци и вървят неотклонно по техните кървави стъпки. При колонизирането на чуждите земи те открито провеждат политиката на „кръвта и желязото“, като унищожават мирното население с непознато коварство и жестокост. Корея, Манджурия, Китай и другите завоювани области в миналото дълго ще помнят масовите кланета, бесилките и пожарищата, с които японците установяваха „новия ред във Велика Източна Азия“. През последната война японските милитаристи не само възкресиха свирепия обичай кимотори и съсичаха военнопленниците със самурайските си саби, но отидоха много по-далеч от самураите в своята подла изобретателност. Те усъвършенствуваха изкуството за човешко изтребление със средствата на науката и изградиха лаборатории за развъждане на смъртоносни микроби.

… Ето я глухата манджурска станция Пинфан на двадесет километра от Харбин. Наблизо японците са построили малко военно градче, оградено от външния свят с висок насип и бодлив тел. Тук трудно може да проникне човешки крак, дори на самолетите е забранено да летят наоколо. Вътре се влиза само с особен пропуск, който носи личния печат на генерал Ямада, главнокомандуващ на Квантунската армия. Сред градчето се издига голямо здание във форма на затворен четириъгълник. В тоя адски лабиринт очилати японски военни с бели престилки отглеждат грижливо чумни и холерни бацили, с които заразяват стотици милиарди бълхи. Тия бълхи са възпитани в духа на Бушидо и са предназначени да заместят самураите при унищожаването на хората. В други отделения на същото здание кипи не по-малко трескава дейност: произвеждат се порцеланови бомби, бактериологични артилерийски снаряди и специални парашути за спускане на смъртоносния товар от самолети. Но японските човекоизтребители са предвидливи и остроумни убийци. Те знаят, че в известни случаи трябва да бъдат галантни, и затова в едно отделение фабрикуват шоколадени бонбони със сибирска язва и хлебчета с коремен тиф. Начело на цялата тая фабрика на смъртта, носеща шифрованото име „Отред №731“, стои генерал Широ Ишии — мълчалив и потаен японец, бактериолог по професия и оберзлодей по призвание, фанатичен защитник на самурайската „доблест“ и верен изпълнител на волята на императора, който е върховен шеф на зловещото предприятие. През всички часове на денонощието тук се работи упорито и методично за осъществяването на великояпонските идеи. В отделни сандъчета-инкубатори гъмжат гнезда от бълхи, които смучат кръвта на охранени плъхове. За един месец предприятието произвежда триста килограма чумни бактерии и един тон холерни бацили. Като се има пред вид, че от всеки инкубатор се изваждат по десет грама бълхи, чийто брой е около тридесет хиляди, човек може да си представи какви количества паразити се развъждат в лабораториите на „Отред №731“. Действието на отглежданите с такава любов смъртоносни бактерии и бълхи се изпитва върху живи хора. За опитите се вземат китайски и руски патриоти, наблъскани в тъмничните килии на голямото здание. Някои от жертвите се заразяват направо с инжекции, други се завързват за железни стълбове и край тях се хвърлят експлодиращи бактериологични снаряди. Нещастниците агонизират дълго в нечовешки страдания, подлагани на най-жестоки опити, без да им се дава никаква медицинска помощ. После труповете им се изгарят в крематориум и в освободените килии пристигат нови партиди обречени. През тая преизподня са минали хиляди мъченици, чиито имена са били заменяни с номера. От намерените по-късно документи са установени само имената на някои жертви. Тук са загинали китайците Сун Чжао-сан, железничар от Муданцзян, дърводелецът У Дян-син, работникът Чжу Чи-мен, свободолюбецът Ван Ин от Мукден, комунистът Чи Де-ен от провинцията Шандун, търговският служещ Цзюн Мин-ци от Дайрен, които не са могли да търпят веригите на робството и са се борили срещу японските потисници. В ръцете на императорските инквизитори е загинал и доблестният боец от Съветската армия Демченко, който е отказал да даде сведения за Съветския съюз. В мрачния спомен за това човекоизтребително предприятие сияе с неугасимо величие мъченическият образ на неизвестната руска майка, притиснала в обятията си роденото в тъмницата дете. Цели две години тя е понасяла твърдо изтезанията на японските садисти, закриляйки с пречупеното крило на орлица невръстната си рожба, докато най-сетне смъртта е грабнала и нея, и детето й. Но убийците не се задоволяват само с лабораторни опити. Те предприемат широки унищожителни акции в Китай и разпалват чумни епидемии в районите на градовете Нимбо, Чанде и Чжеган. При тия експедиции състрадателните злодеи засищат глада на китайските пленници с тифусни хлебчета и утоляват жаждата им с тифусна вода. Храбрите японски мародери се готвят за завоевателен поход и срещу Съветския съюз, като възнамеряват да се прикрият зад чумоносния авангард на бълхите и да нападнат с тях на първо време областите на Благовещенск, Ворошилов, Хабаровск и Чита…

Но внезапно настъпилият обрат в събитията провали сатанинските планове на неуморимите агресори. Когато героичните съветски войски разгромиха Квантунската армия и освободиха Манджурия, в разплетения възел на самурайските злодеяния се показа и фабриката на смъртта край станцията Пинфан. Хабаровският процес разкри пред света най-чудовищното престъпление на богоизбраните хищници от расата ямато. Японските военнопрестъпници, маскирани с белите престилки на учени, бяха изправени на съд и получиха заслужено наказание. Изплъзнаха се от възмездието само генерал Широ Ишии и неговите помощници Юджиро Вакамацу и Масозо Китано, които преминаха на американска служба.

Някога средновековните рицари се кичеха с поетични прозвища — „рицарят на прекрасната дама“, „рицарят на червената роза“. Съвременните потомци на самураите и техните задокеански подражатели могат да се наричат напълно заслужено „рицари на бълхата“ или „рицари на чумата“.

Естественото превращение на самурая в бълха символизира днешния образ на японските милитаристи, които се възраждат в американския инкубатор за нови престъпления срещу народите. Но не ще бъде много далечно времето, когато тия човекоподобни бълхи, подскачащи по заповедите на генерал Риджуей и на неговия приемник генерал Кларк, ще бъдат смазани заедно с вашингтонските си двойници от желязната пета на могъщия световен фронт на мира.

Народът се бори

Би било съвсем несправедливо да се смята целият японски народ за съучастник в грабителските похождения на Дзайбацу и на императорската военщина и да му се приписват мракобесническите настроения на средния японец от категорията на Ямазаки сан. Широките трудови маси и напредничавата интелигенция в Япония заемат достойно място в редиците на ония народи, които се борят за хляб, за свобода и за човешки права. Ярки примери за тая съпротива са не само многобройните селски въстания и бунтовете на бедняците от градовете против феодалните угнетители в миналото, но и героичните борби на днешния японски пролетариат срещу капиталистическите експлоататори.

Още преди триста години народният мъченик Согоро Сакура е имал смелостта да се яви в Йедо и да протестира против непоносимите данъци, наложени на селяните от техния феодал. За тая своя дързост той, жена му и трите му деца са били обезглавени от палача. Подвигът на Согоро Сакура свети през вековете като неугасим факел на правдата. Днес неговият гроб в Козу Мура е място на всенародно поклонение, където димят постоянно благоуханни пръчици.

След възстановяването на императорската власт, когато вратите на усамотения архипелаг се отварят за чуждата цивилизация, в империята нахлуват стремително всякакви западни учения и теории. Утопичният социализъм на Сен Симон, Фурие и Оуен, революционните идеи на Маркс и Енгелс, принципите на хуманитарния демократизъм, на пацифизма, на трейдюнионизма — всичко това се върти в буйна вихрушка, която грабва и повлича довчерашните пленници на японския феодализъм. Общият стремеж е да се разведри застоялата атмосфера, да се намерят нови форми на живота, да се тръгне по нови пътища на обществено развитие. Наред с отвлечените идеи за свобода и равенство на японска почва изникват първите краткотрайни синдикати по западноевропейски образец, основава се също тъй краткокрайна социалистическа партия, проблясват още неизяснените и романтични прояви на международна солидарност. На Амстердамския конгрес на Втория интернационал в 1904 година в разгара на Руско-японската война руският делегат Плеханов и японският социалист Сен Катаяма манифестират с братска прегръдка своето единомислие против кръвопролитието на императорските и царските войнолюбци.

Когато вихрушката от теории, учения и идеи утихва, в Япония е вече ясно очертана линията на обществените движения. Засиленото индустриализиране на страната и мощният разцвет на капитализма създават непримирими противоречия между труда и капитала. От друга страна, японските селяни, които изнемогват под полуфеодалния гнет на помешчиците и са постоянен прицел за грабеж на лихварите, на потосмукачите от Дзайбацу и на ненаситните събирачи на данъци, се надигат все по-често срещу потисниците.

Едва ли другаде някъде по света съществува такава колониална експлоатация на собствения народ, както в поетичната Страна на изгряващото слънце. Японските капиталисти възпитават работниците в духа на така нареченото „бащинство“, като им внушават, че господарят е техен баща, а те са негови деца, които трябва да го слушат и да му се подчиняват безропотно. Тая каторжническа теория принуждава японските работници да работят по петнадесет-шестнадесет часа в денонощие срещу рекордно ниската надница от една до две йени, колкото струва едно книжно ветрило. Като изстисква от работника последните жизнени сокове, капиталистът същевременно полага всички усилия да увеличи производителността на неговия труд. Когато напълно изтощеният работник грохне от преумора, „бащата“ го изхвърля на улицата и на негово място изправя до машината друг покорен „син“. Още по-тежко е положението на жените-работнички, които получават три пъти по-малка надница от мъжете. Тия селски девойки, продадени от гладуващите си родители на фабричните закупчици на човешка стока, се превръщат в истински робини на капиталиста. Те живеят в общежития зад ровове и бодлив тел, по цяла дузина момичета в една малка стаичка, натъркаляни върху тесни рогозки. Те се намират под постоянното наблюдение на надзорници и нямат право да излизат извън пределите на фабриката освен веднъж в месеца. Всекидневната им храна е паничка долнокачествен ориз и няколко късчета сурова риба. Но дори и тия горчиви залци работничките заплащат на своя „баща“, който ограбва нищожните им надници и с наем за квартирата, и с погашение на сумата, предплатена на родителите им за тяхното робство. И всичко това става не в миналите столетия на феодално безправие, а днес, когато японските управници рекламират империята като най-напредничавата азиатска държава. Постоянното недояждане, непосилният труд и затворническите условия на живот сломяват скоро крехкото здраве на японските работнички, които заболяват от туберкулоза и биват изгонвани от фабриките, преди да е изтекъл робският договор с „бащите“ им. В жестокия кръг на човешката експлоатация са включени и девет-десет годишни деца, чиито слаби фигурки са завинтени като дребни бурмички за тъкачните станове и машините. Те не познават радостта на детските игри, не тичат безгрижно из парковете да гонят водните кончета томбоо. Техните изпити и замислени лица изглеждат възмъжали от всекидневния глад.

Не по-малка е неволята и на японския селянин, който се е подслонил под сламения покрив на прогнилата бамбукова колиба, скърцаща под напора на ветровете и обливана от неспирните дъждове. Срещу жалката дрипа земя, която е наел от помешчика, той работи с многобройната си челяд от зазоряване до здрач, без да може да изкара препитанието си. След прибирането на ориза японският селянин отделя за господаря на земята половината от добива, а върху другата половина се нахвърлят като хищни врани лихварите и капиталистите, които раздават заеми и продават семена, торове и първобитни земеделски сечива. В тоя безмилостен грабеж държавата, разбира се, не стои на последно място. Милиардните военни разходи на японските милитаристи се покриват преди всичко от селяните, които съставят половината от цялото население на империята. Годишният данък на японския селянин е три пъти по-голям от данъка на дребния градски търговец и занаятчия със същия доход. Като плати всичките си задължения, на селянина, едва остава храна за няколко месеца. Към края на годината обикновено той е принуден да купува собствения си ориз на много по-висока цена, отколкото го е продал, за да изхрани семейството си. Ограбван отвсякъде и изправен пред гладна смърт, бащата продава дъщерите си на чайните и публичните домове, на фабриките и заводите в градовете. Но и с тия пари той не може да смъкне от плещите си грамадните дългове и затъва все по-дълбоко в тресавището на нищетата, докато най-сетне започва да яде корени и трева. В един от броевете на вестник „Сякай Ундо Цушин“ от 1937 година е публикувано следното писмо, изпратено до редакцията от селянина Кисараги, жител на село Таканемура: „Желая да продам дъщеря си. Съдействувайте. Животът ми е толкова тежък, че не мога да го продължавам повече. Заплашва ме гладна смърт и колкото и да ми е скъпо детето, друг изход нямам. Дъщеря ми Ханае е шестнадесетгодишна и не е грозна. Настанете я някъде наблизо до Шимоносеки. Разкош не й е нужен. В краен случай тя може да бъде изпратена във Формоза или в Манджурия. Спасете нашия дом.“ В тоя отчаян вик за помощ е заключена трагичната съдба на огромната маса от японския народ.

Безработицата в Япония се шири в неограничени размери. Фабриките и заводите изхвърлят непрестанно като непотребни отпадъци хиляди човешки същества. Тая неизброима армия от гладни и полуголи хора помрачава рекламния блясък на империята с нейните цъфнали вишни, копринени кимона и старозаветни церемонии. Масовите самоубийства на безработни са толкова чести явления, че едва ли не попадат в категорията на народните обичаи.

И все пак безправните роби не са само отчаяни хора и самоубийци. Срещу диктатурата на глада и свирепото „бащинство“ на ненаситните господари японският трудов народ води упорита борба. Вярно е, че поради късното зараждане на капитализма в Япония, както и поради липсата на революционен опит японският пролетариат е по-изостанал от пролетариата в другите капиталистически страни, но неговото класово съзнание непрестанно се изостря и укрепва във всекидневната борба срещу растящата експлоатация. След Първата световна война стачното движение се разгръща с могъщ размах по цялата страна. До бреговете на империята прелитат искри от Великата октомврийска социалистическа революция и запалват така наречените „оризови бунтове“, последвани от многобройни стачки.

Под огнения полъх на победилата Октомврийска революция през юли 1922 година се ражда Японската комунистическа партия. Родена в дълбока нелегалност, тя застава начело на широките трудови маси и поема защитата на техните интереси. Партията обединява около себе си редица профсъюзи, селски съюзи и организации на трудовата интелигенция и издига лозунги за незабавната евакуация на японските интервенти от Сибир, за признаването на съветското правителство от Япония, за установяване на търговски отношения със съветската страна. Японската компартия организира и ръководи стачното движение и борбата на селяните против помешчиците. Нейната засилена дейност и влияние сред трудовия народ дигат полицията на крак. По време на голямото земетресение през 1923 година, когато в развалините на пет префектури загиват стотици хиляди хора, височайшата японска реакция използува настъпилата суматоха, за да предприеме масови погроми над комунистите.

Въпреки терора и преследванията Японската комунистическа партия продължава своя героичен път на развитие, като преодолява успешно десните и левите уклони в бойните си редици. Нейният нелегален орган „Секки“ („Червено знаме“) минава тайно от ръка на ръка и вдъхновява народа за решителна борба с реакционните сили. Случайно попадналият брой от „Секки“ в ръцете на полицейските чиновници напомня опасна бомба, заредена с йероглифи. Смутени и изплашени от неспирния възход на партията, японските управници предприемат нови арести. Рано сутринта на 15 март 1928 година в тридесет и четири провинции на империята настава необикновено оживление. В дрезгавината на настъпващия ден многобройни полицейски хайки започват да чукат по вратите на предварително набелязаните къщи и да будят стопаните с викове: „Телеграма! Телеграма! Добро утро! Отворете!“ Няколко часа по-късно началникът на императорската обществена безопасност Кокицу докладва на министъра на вътрешните работи за арестуването на около две хиляди комунисти и техни съмишленици. След тая полицейска оргия ударите срещу „червената опасност“ зачестяват с още по-голямо ожесточение. Загива на бойния си пост генералният секретар на партията, работникът-металик Масаносуке Ватанабе. Но самоотвержените борци не прекланят глава пред издевателствата и продължават борбата по целия фронт на съпротивата.

Още преди своето болшевизиране Японската комунистическа партия отправя мощен протест срещу заробването на Манджурия. При първите признаци за подготовката на война тя разобличава злодейските планове на японските империалисти и се обявява решително против грабителския поход. И докато японската социалдемокрация, вярна на лакейския си нрав, върши своето предателско дело и увещава работниците да подкрепят императорската военщина, защото „без Манджурия не може да се построи социализъм в Япония“ — в същото време Японската компартия отправя от бойния си орган „Секки“ следното възвание: „Планът на японския империализъм за война против когото и да било предвижда преди всичко окупирането на Манджурия и Монголия. Сега японските империалисти се готвят усилено за въоръжено нахлуване в тия страни… Работници и селяни! Не давайте за войната нито един сен! Не превозвайте нито един войник! Отказвайте да плащате всякакви данъци, както и кръвния данък (военната повинност) за водене на империалистичната, грабителска война!…“ Веднага след започването на военните действия в Манджурия Японската комунистическа партия се обръща към работниците, селяните и войниците с манифест, в който се казва: „Армията на империалистична Япония завзе Мукден. Японската империалистична буржоазия направи първата крачка към окупирането ка Манджурия и Монголия… Това не е нищо друго освен добре обмислена реакционна провокация срещу трудовия народ на Китай и Япония, както и срещу трудещите се в СССР. Това е авантюра на варварски грабители и презрени убийци… Срещу Манджурия, срещу революционен Китай, после срещу Съветския съюз — такъв е маршрутът ка японския империализъм, авангарда на реакцията в Далечния Изток…“ Манифестът завършва с думите: „Другари работници, селяни и войници! Сключете съюз с китайските работници и селяни и се дигнете на борба в името на революционната солидарност! Искайте незабавното изтегляне на войските от Мукден и от всички заети местности! Искайте незабавното отзоваване на японската армия и на военните кораби от Китай и Манджурия! Не превозвайте нито един войник! Съпротивявайте се на всички военни действия на японския империализъм и на китайската реакция! Борете се с опасността от нова империалистическа война! За защита на СССР! Долу империалистическа Япония!“ Като бурен подземен поток нелегалната Японска компартия избликва из невидими пролуки на повърхността на живота и залива империята с антивоенни демонстрации, митинги и събрания. Тя е навсякъде в градове и села, във военните заводи, в казармите, във флотата, на фронта. Нейното революционно слово се пръска в стотици хиляди позиви и брошури, нейното въздействие върху гладуващия народ расте. Работниците стачкуват срещу извънредния труд при изпълнението на засилените военни поръчки, безработните и селяните искат да им се раздадат запасите от ориз, натрупани във военните складове. Влиянието на Японската комунистическа партия прониква в съюзите на писателите, художниците, артистите, музикантите, лекарите, правниците и обхваща цялата трудова интелигенция. Комунистическите идеи раздвижват такива масови организации като Съюза на запасните военнослужещи и Съюза на японската младеж, чиито милиони членове са полуфашистки настроени, но все пак си остават селски и дребнобуржоазни елементи. Партията се бори с несломима упоритост за създаването на широк общонароден фронт против фашизма и войната. Неин пръв помощник в антивоенната борба е героичният японски комсомол, който издига лозунга „Всеки комсомолец трябва да има най-малко двама приятели между войниците и моряците!“

Завоевателните походи на японския империализъм в Манджурия и Китай засилват шовинистичния бяс у императорските войнолюбци и нажежават атмосферата до краен предел. След закона за „опасните мисли“ и неговото постепенно превръщане в палаческа брадва срещу народа мракобесието се развихря с незапомнена сила. Управници и полицаи, офицери и фашисти, социалдемократи, хулигани, и будисти се надигат с яростна омраза срещу всяка демократична и свободолюбива проява. Арестите и убийствата достигат рекордни цифри. Известният пролетарски писател Такиджи Кобаяши издъхва в ръцете на инквизиторите точно тридесет минути след арестуването му, в полицейския участък. Падат един след друг и Уеда, Норо, Ивата — членове на Централния комитет на партията. Със смърт се наказват не само комунистите, но и техните съчувственици. Ренегати и провокатори, агенти на полицията се опитват да разстроят партийните редове и да предизвикат сред тях взаимно недоверие и враждебност.

Тия тежки удари разтърсват силно Японската компартия. Но в приливите и отливите на борбата тя носи непоколебимо своето окървавено знаме и призовава народа за непримирим двубой с императорските поробители и терористи. В армията и флотата избухват масови вълнения, много войници и моряци се наказват с разстрел. Между бойците и командуването в Шанхай и Нанкин възникват остри схватки, от полесраженията дезертират цели войскови части. В Осака седем хиляди войници отказват да заминат за Формоза, откъдето трябва да бъдат прехвърлени на китайския фронт. В навечерието на войната в Тихия океан стачното движение обхваща военния арсенал в Кокура и металургичния завод Цуруми в Йокохама.

За мъжествената борба на обикновения японски комунист против побеснелите самураи свидетелствува следният знаменателен случай. На 23 юни 1935 година в околията Линан в Източен Гирин един японски военен шофьор отвежда камиона си в глуха планинска местност, където обикновено се крият отредите на китайските партизани. Камионът е натоварен с шестдесет хиляди пушечни и картечни патрона, с гранати и бомби. Шофьорът дълго търси партизаните, но не може да ги открие. А наблизо вече припукват изстрелите на настъпващата японска част. Чува се и един самотен изстрел до самия камион. Когато китайските партизани отбиват японското нападение, в зората на изгряващата утрин те намират на планинската пътека камиона с мъртвия шофьор. В куртката му е скрито писмо, адресирано до тях:

„Скъпи другари от антияпонската народна армия и от всички антияпонски партизански отреди!

Донесох ви малък подарък — 60 хиляди патрона и много ръчни гранати и бомби. Аз исках да поговоря лично с вас за оная безкрайна любов, солидарност и уважение, които Японската компартия и японският трудов народ изпитват към вас, националните герои, към всичко близко нам и любимо на китайския народ, към славната компартия на Китай, която води заедно с нас борба против японските империалистични хищници. Аз ви чаках дълго, но не можах да ви дочакам. Чувам вече изстрелите на приближаващите японски войски. Какво мога да направя в това положение? Да се върна при японските войски — не искам и не мога. Аз реших да се самоубия и да ви оставя тоя малък подарък. Не зная дали ще го получите. Желая ви да го получите.

Силно ви стискам ръката. С другарски поздрав. Един от вашите японски другари комунисти.

23 юни 1935 г.“

Международната солидарност на японския народ минава през братската прегръдка на социалистите Плеханов и Сен Катаяма в Амстердам, пламва с революционно безстрашие в подвига на неизвестния японски шофьор и се разгаря в общата борба на цялото свободолюбиво човечество против империалистическите колонизатори и подпалвачи на нова война.

Япония под звездното знаме

След ожесточени сражения в полята на Манджурия и Корея победоносните съветски войски разгромиха елитната Квантунска армия — опора на японския милитаризъм — и на 2 септември 1945 година самурайска Япония дигна ръце за безусловна капитулация.

В Токийския залив е пуснал котва американският боен кораб „Мисури“, украсен със съюзнически знамена, които потрепват от лекия полъх на вятъра. В тая тиха утрин тук ще бъде подписан актът на капитулацията. На палубата на „Мисури“ са събрани вече американските представители начело с генерал Дъглас Макартър, върху чието лице е застинала надменната гримаса на завоевател. Вицеадмирал Маккей се приближава до дебелия адмирал Шафрот и с чисто американска безцеремонност го потупва по корема, като му подхвърля някаква духовитост. Ето ги и английските адмирали в светли тропически униформи, събрани около стария морски вълк сър Брюс Фрезер. Съветската делегация пристига с миноносеца „Букован“. Генерал-лейтенант Деревянко се придружава от генерал-майор Воронов и от контраадмирал Стешенко. Тримата снажни, широкоплещести представители на Съветския съюз предизвикват общо раздвижване и внушават заслужена почит. Когато се събират всички съюзнически делегати, един малък катер довежда и японската делегация. В настъпилата тишина се чува странен тропот. На палубната стълба се показва някакъв смешен цилиндър, под който израства една жълтолика фигура с очила, облечена в жакет. Това е едноногият старик Мамору Шигемицу, главен пълномощник на император Хирохито и министър на външните работи. Той е загубил единия си крак в Шанхай преди двадесет години от бомбата на китайски патриот. Като японски посланик в Москва през 1938 година същият Шигемицу бе заплашил Съветския съюз с въоръжено нападение, ако не отстъпи височината Заозьорная при езерото Хасан. Изобщо той се слави като отличен познавач по заграбването на чужди земи — не случайно през войната е бил не само министър на външните работи, но и министър на „Велика Източна Азия“. Сега именитият мракобесник пристъпва с бамбукови патерици, подкрепян от двама секретари, върху чиито глави стърчат също такива смешни цилиндри. Зад Мамору Шигемицу се спотайва укротената глутница от японски генерали начело с началника на генералния щаб Йошиджиро Умезу. Тия кървави хищници са без ордени и без самурайски саби и придават на лицата си най-невинен израз. Японската делегация тръгва към масата, на която ще бъде подписан актът, и според предвидената церемония спира в средата на палубата, за да изтърпи тежкото мълчание на „пет минути позор“. Генерал Макартър, който играе ролята на главнокомандуващ на съюзническите сили в Тихия океан, произнася къса реч с необикновено надута физиономия. Той си отмъщава за бягството от Филипините, където армията на генерал Ямашита го бе накарала да търси спасение чак в Америка. След неговото тържествено слово японските делегати се приближават до дългата маса. Тук се белеят листовете на акта в два екземпляра — на английски и на японски език. Мамору Шигемицу сваля цилиндъра си, сяда на стола и изважда автоматичната си перодръжка. Чуждите фоторепортьори насочват апаратите си към него, кинооператорите завъртяват филмовите ленти. Но в тоя съдбоносен миг перодръжката на Шигемицу прави засечка и не пуска никакво мастило. Навярно тя е военновременно производство и перото й е може би бамбуково, каквито са и японските грамофонни игли. За щастие, един от секретарите подава на смутения си шеф своята собствена перодръжка, която се оказва в изправност. Главният пълномощник на императора начертава набързо няколко йероглифа и отстъпва мястото си на генерал Умезу. Вместо да измъкне изпод куртката си свещения нож за харакири и да разпори корема си в знак на протест срещу опозореното величие на империята, както би постъпил по правилата на Бушидо всеки истински самурай, генерал Умезу поема невъзмутимо перодръжката и подписва двата екземпляра на акта с най-чиста съвест. Трети сяда на историческия стол генерал Макартър. Той изважда от джоба на блузата си с жеста на комисионер на перодръжки цяла шепа паркери и ги слага на масата, като избира двете най-красиви от тях. С едната подписва японския екземпляр, с другата — английския, после ги подарява — едната на генерал Персивал, другата на генерал Уекрайт, когото Червената армия е освободила неотдавна от плен в Манджурия. След тая евтина сцена, нарочно режисирана за историята, идва редът на английския адмирал сър Брюс Фрезер, изпод чиито пиратски вежди светва зъл поглед към пратениците на император Хирохито. Но ето че киноснимачните апарати затракват усилено, а фоторепортьорите заемат най-невероятни пози. Пред масата е генерал Деревянко. Кузма Николаевич обича проверките и като преглежда внимателно двата текста, слага бавно подписа си отдолу. Перото му зачерква някогашните царски поражения при Порт Артур и Цушима, скърца предупредително към интервентите и провокаторите и узаконява победата на Съветския съюз над стария коварен враг. Мамору Шигемицу и генерал Умезу примигват като плъхове, настъпени по опашките. След съветския представител се подписват и останалите делегати. Генерал Макартър произнася нова реч и после кани съюзниците на банкет в корабния салон. В това време над „Мисури“ прелитат с оглушителен грохот американските самолети, които доскоро са бомбардирали Токио. Японските капитуланти дигат глави към летящите крепости. Някои от тях прикрепят цилиндрите си с ръка, за да не паднат. Като съзира, че фоторепортьорите ги снимат в тая съвсем неисторическа поза, Шигемицу сан почуква нервно с патерицата си и предупреждава колегите си да се махат от това проклето място. Императорските пълномощници се изнизват един по един. Двамата секретари носят папката с прошнурования акт като ковчеже, в което е събран прахът от изгорялата слава на империята.

Така започва ден първи от окупацията на Япония.

Отначало нискоостриганите генерали от японската армия се почесват в недоумение по тила, а представителите на Дзайбацу все още не могат да повярват, че вече не са господари на империята. Но твърде скоро и едните, и другите се приспособяват към новосъздаденото положение и възвръщат изгубеното си самообладание.

Генерал Макартър установява щаба си в Токио, задига белия кон на императора и сам се обявява за божество. Японската столица е неузнаваема. Американските бомбардировачи са унищожили три четвърти от нейните сгради и са я превърнали в безкрайно пепелище. На километри разстояние стърчат само развалини. Хората живеят в сандъкоподобни барачки, покрити с обгорена тенекия, в парковете нощуват хиляди бездомници. Разорани улици с обърнати трамваи, изкривени електрически стълбове с разкъсани жици, почернели от огнената буря дървета — такава е зловещата гледка на Токио веднага след войната. Между малкото запазени здания са императорският дворец, крепостта на Дзайбацу — Маруноучи, хотел „Империал“ (макар и с разрушено крило) и още някои големи постройки в центъра на града. С изключение на императорския дворец всички оцелели сгради се заемат от многобройните служби на генерал Макартър и окупационната американска машина започва да работи с пълна пара.

Постепенно развалините се разчистват, старомодните единични трамваи потеглят отново, обковани с дъски, във вечерния мрак затрептяват първите мъждукащи светлинки, из разровената от бомби земя пак цъфтят хризантеми. Предприемчивите търговци от Гинза възстановяват с изненадваща бързина разрушените си дюкянчета и поздравяват окупаторите с табелки „Добре дошли“, а някои по-изобретателни от тях пускат сувенири с надписи „За спомен от десанта на съюзническите войски в Япония“. Но разюзданите янки се отдават на разгул и веселие и не проявяват никаква сантименталност. Както навсякъде по света, където стъпи кракът им, така и тук хулиганите-колонизатори демонстрират веднага свирепия си нрав. Те нахлуват пияни в чайните домове, карат пътниците в трамваите да им отстъпват местата си, разхождат се триумфално с рикши, теглени от престарели японци, нападат жените по улиците, вършат обири и убийства.

В опустошения Токио затуптява пулсът на американския начин на живот. Светлинни реклами подканят гладния народ да преживя дъвка и да пие кока-кола, от киноафишите надничат холивудски гангстери с насочени към минувачите пистолети. Сред пепелищата никнат като гъби дансинги и вертепи в задокеански стил, американизираните проститутки се накичват с новото име панпан.

На първо време под натиска на раздвижените народни маси японското правителство се вижда принудено да освободи от затвора комунистите и другите прогресивни дейци и в страната се разгръща могъщо демократично движение. Възстановените работнически профсъюзи подемат смела борба за защита на потъпканите права на трудещите се, полуфеодалната атмосфера се разведрява от многобройни митинги и стачки. Японският пролетариат се изправя на нозете си срещу старите костенурки на реакцията, пристъпващи с дълбоки поклони към всесилните янки.

Поел в ръцете си кормилото на империята, генерал Макартър застава начело на нейното демократизиране. По негова заповед готвачите от американската реформаторска кухня в хотел „Дайичи“ пристъпват към изработване на новата японска конституция, която трябва „да разкъса завинаги оковите на феодализма, да утвърди достойнството на човека и да забрани в бъдеще всякаква армия, военноморска флота, авиация и какъвто и да било военен потенциал“. Под ръководството на главния готвач генерал Уитни закипява трескава работа. Разбиват се най-различни демократични кремове и каймаци, прибавят се антивоенни формули и свободолюбиви принципи. Когато тортата на новата конституция, украсена със стария императорски герб на хризантемата, е вече напълно готова, генерал Уитни и двама негови помощници я занасят на министър-председателя Шидехара. Японските управници остават поразени. Те не могат дори да се почешат по тила, както постъпват обикновено в критични моменти. Възможно ли е империята да съществува без армия и без самурайски подвизи! Шидехара и неговите съветници обясняват, че предложението на генерал Макартър противоречи на японските традиции, и се опитват да прокарат приготвената от тях конституция. Но генерал Уитни е неумолим и принуждава противниците си да приемат американския проект.

Наскоро след тая драматична сцена генерал Макартър разрешава на японското правителство да произведе парламентарни избори. На предизборната арена изпълзяват старите буржоазни и едроземевладелчески партии сейюкай и минсейто, маскирани под новите имена дзиюто (либерална) и симпото (прогресивна). Между състезателите е и социалистическата партия, съставена от всякакви ликвидаторски, фашистки и реакционни елементи. Тук е най-сетне и комунистическата партия, която е най-малобройна, но най-боева. Нейните редици са оредели от свирепия терор през войната — сега тя се възражда и всеки ден печели все по-голямо влияние сред народните маси. След осемнадесетгодишен затвор генералният секретар на партията Кюичи Токуда[1] е пак на своя боен пост. Едната му ръка е осакатена от полицейските инквизиции, но бодростта му и волята му за борба не са пречупени. Заедно с Токуда са неговият другар от затвора и член на Политбюро Йошио Шига, завърналият се от революционен Китай Санзо Носака, видният профсъюзен деец Кацуми Кикунами и други изпитани борци на японския пролетариат. На многолюдните митинги и събрания комунистите разобличават старите политически въжеиграчи и хищници, искат най-сурово наказание на военнопрестъпниците, в чието число включват императора и мародерите от Дзайбацу, издигат лозунги за подобряване положението на трудещите се, настояват за образуване на демократично правителство от истински представители на народа. Още преди изборната кампания на един митинг в парка Хибия току-що пристигналият от Китай Носака казва: „Хората нямат нито жилища, нито работа. По-голямата част от народа гладува, докато в същото време някои трупат огромни богатства. Положението на завръщащите се войници е тежко. Дзайбацу и военните престъпници стоят, както по-рано, на власт. Демокрацията е още далеч, но народът се стреми към нея.“ След като изтъква, че правителството трябва да бъде заменено с коалиционен кабинет, който ще осигури на народа храна, работа и жилища, ще накаже военните престъпници, ще раздаде земя на безимотните селяни, ще възстанови индустрията и ще подпомогне завръщащите се войници, Носака заявява: „През време на войната нас ни наричаха предатели и пораженци. Но сега ние питаме: кои са всъщност предателите на Япония? Погледнете опустошенията наоколо. Погледнете посърналите лица. Не комунистите причиниха всичко това, а императорът, милитаристите, политиканите. И никой не може да каже, че ние, комунистите, не умираме за родината си. Само след «манджурския инцидент» стотици комунисти бяха убити от японската полиция. Ония от нас, които останаха живи, ще помогнат сега за възстановяването на страната.“

В предизборната борба буржоазните партии действуват не със силата на убеждаването, а с други средства. Техните кандидати не жалят пари за агитация. Председателят на либералната партия Ичиро Хатояма жертвува един милион йени. Срещу тия пари седемдесетгодишният грешник се избира за депутат и се очертава като шеф на бъдещия кабинет, но за зла участ тъкмо в тоя сюблимен момент се разкриват някои неприятни подробности от неговата биография. Оказва се, че в навечерието на последната война Хатояма е написал книгата „Лицето на земята“, в която възхвалява Хитлер и Мусолини, и че като министър на просветата е преследвал мнозина прогресивни професори и културни дейци. Отгоре на всичко това се установява, че по време на изборите демократизираният фашист е организирал шайка от подкупени побойници, които са тероризирали избирателите на цели райони, за да гласуват за него. Тоя американски изборен похват очевидно се харесва на генерал Макартър и Хатояма запазва депутатския си мандат. Не по-чисти от своя колега либерал са и представителите на прогресивната партия, в която са се приютили сподвижниците на генерал Тожо, едрите капиталисти и земевладелци и мнозина военнопрестъпници, преследвани от страха за близкото им арестуване. И все пак, чрез подкупи и терор и преди всичко с благосклонното съдействие на генерал Макартър либералната партия получава мнозинство и начело на новообразуваното правителство застава достойният заместник на Хатояма — закоравелият реакционер и аферист Шигеру Йошида. Преди тридесет години опозиционерите от сейюкай са хвърляли живи змии върху депутатите на властвуващата партия минсейто. Сега обсъждането на правителствената програма е съпроводено с ожесточен ръкопашен двубой между либерали и социалисти. За тридесет години в японските политически нрави не е настъпила никаква промяна. Новото е само това, че за пръв път на жените са дадени политически права и че в парламента се явяват комунистически депутати.

В изпълнение на Потсдамското споразумение, което все още има някаква задължителна сила за американските окупатори, на подсъдимата скамейка се изправят маститите японски военнопрестъпници. Тук са претендентът за военен диктатор генерал Хидеки Тожо, началникът на генералния щаб Ношиджиро Умезу, организаторът на заграбването на Манджурия генерал Сейширо Итагаки и неговият побратим генерал Кенжи Доихара, осъществителят на антикоминтерновския пакт Коки Хирота, дългогодишният председател на императорския таен съвет барон Кичиро Хиранума и пазителят на държавния печат маркиз Кейичи Кидо, известният дипломат и колонизатор Мамору Шигемицу, бившият японски посланик в Берлин и личен приятел на Хитлер генерал Хироши Ошима, идеолозите на японския расизъм Сюмей Окава и генерал Кингоро Хашимото. Тук са и кръволоците генерали Садао Араки, Хейтаро Кимура, Акира Муто, Иване Мацуи, Кунияки Койшо и още неколцина яростни човекоизтребители. Не се виждат в съдебната зала само главните вдъхновители на японския империализъм — император Хирохито и представителите на Дзайбацу. Американците са ги помилвали предварително, за да ги включат в по-нататъшните си комбинации. В процеса на японските военнопрестъпници се разкриват любопитни неща. Всички подсъдими се представят за жертви на някакво фатално недоразумение и се мъчат да докажат своята невинност. Те заявяват, че никога не са имали никакви агресивни намерения към другите народи, че те просто са искали да направят тия народи „свои приятели“. Обвиняемият Хашимото обяснява как това приятелство трябвало да се осъществи само с мирни средства, само благодарение на „моралното превъзходство“ на японските идеи. Когато съветският представител го запитва защо тогава в продължение на години японските войски са заграбвали със силата на оръжието една страна след друга, Хашимото отговаря невъзмутимо: „Но какво трябваше да сторим, щом народите на тези страни не разбираха превъзходството на японската система на управление и упорито предпочитаха да запазят своята собствена система?“ Със същата самурайска логика се опитват да се изплъзнат от ръцете на правосъдието и другите обвиняеми. Единствен Сюмей Окава, автор на многобройни съчинения, пропагандиращи японската расова теория, се държи някак особено и в очите му свети странен блясък. Още на първото заседание той се вторачва в остриганата глава на седящия пред него генерал Тожо и без всякакъв повод го плясва тъй силно по темето, че разклатеният и без това престиж на бившия министър-председател рухва окончателно. Лекарската експертиза обявява Окава за невменяем вследствие на прогресивен паралич и съдът го зачерква от списъка на подсъдимите с право на допълнително привличане под отговорност. След приключването на процеса на бесилката увисват Тожо, Итагаки, Хирота, Мацуи, Доихара, Кимура и Муто. Останалите мракобесници спасяват самурайските си кожи в затвора Сугамо, където започват да мечтаят за по-добри дни.

Демократизирането засяга и император Хирохито. Той слиза от небето и става осезаем като всеки смъртен човек. Докато по-рано неговият портрет е могъл да се показва само в определени дни на годината, сега образът му започва да украсява все по-често илюстрованите списания. Тия снимки представят потомъка ка богинята Аматерасу Оомиками ту със запретнати крачоли в момента, когато нагазва водата край морския бряг, ту сред домашна обстановка, когато слуша жена си и дъщеря си да свирят на четири ръце на пиано. Развенчаният бог изпълнява покорно всички заповеди на американците, които го превръщат в своя послушна кукла и му прикачват фамилиарното име Чарли. По тяхно нареждане Чарли тръгва да обикаля страната, за да се приобщи към народа в новото си демократично преображение. Но народът, упояван години наред с най-невероятни измислици за легендарната личност на императора, остава дълбоко разочарован. Това дребно очилато човече с неестествено голяма глава и с криви крака, в проста черна куртка и брич-панталони, без всякакви височайши декорации и отличителни знаци изглежда наистина твърде жалко. С нервно потрепващото си дясно рамо той напомня някакъв пенсиониран неврастеник. Свикнал да разговаря само с дворцовата си камарила, император Чарли просто не знае как да се държи с обикновения човек от народа и задава на всекиго все един и същи въпрос: „Вие откъде сте?“ Когато запитаният му отговори, той казва учудено: „А соо дес-ка?“ — сякаш не е очаквал, че неговият поданик е родом от посоченото място. Така общува с народните маси слезлият в низините монарх, ескортиран от бойните коли на американските емпи и от мотоциклетите на японските полицаи. Той е вече толкова демократичен, че започва често да се явява в американски костюм. Самата императрица Нагако също захвърля традиционното си кимоно и се облича в деколтирана рокля — последен холивудски модел. Но най-голямата изненада за поданиците на империята е не разбожествяването на небесния тенно, нито неговите рекламни пътешествия по градове и села, а фактът, че той се оказва съвсем реален акционер в стотици банкови, индустриални и търговски предприятия на японските монополисти. Тия, които са вярвали в божественото целомъдрие на Хирохито, разбират, че той си е устроил истински рай на земята. В навечерието на капитулацията неговото благосъстояние се изчислява на осемдесет милиарда йени.

След шумно разтръбеното преустройство на империята демократичният лак се напуква твърде скоро и под него се показва в най-неподправен вид цялата сурова действителност. Нито новата конституция, нито набързо скърпената земеделска реформа, която облагодетелствува пак едрите земевладелци и кулаците, нито другите американски преобразования донасят дългоочакваните промени в живота на страната. В такова окаяно положение японският народ никога не е изпадал. Гладът и нищетата се ширят в незапомнени размери, броят на безработните достига десет милиона души, отчаянието погубва толкова много хора, че по алеите на парковете започват да се явяват надписи „Строго се забраняват самоубийствата в парка“. Някогашната продажба на деца от гладуващи родители не само се подема отново, но процъфтява с небивал размах и се узаконява в американска валута: цената на едно дете се движи между осем и десет долара. В тая мрачна статистика венерическите заболявания изпъкват с особено внушителни цифри: на четиридесет японци един е заразен от сифилис. Японското име на сифилиса „байдоку“ също се американизира и става „бейдоку“, сиреч — „американска отрова“.

Затънала в това неописуемо бедствие, империята се тресе от ударите на многобройните стачки. По улиците и площадите на Токио и Осака, на Кобе, Нагоя и Киото кънтят налъмите на японския пролетариат, придружаван в своя протестен марш от всички прогресивни и демократични сили. Над многохилядните митинги и манифестации се поклащат плакати: „За увеличаване на работната заплата и на продоволствените дажби!“, „За народен контрол над производството!“, „Долу реакционното правителство на Йошида!“ На трибуната е Кюичи Токуда. Неговият ясен глас плющи като бич и се носи над притихналото море от народ. „Миналата неделя — казва Токуда — ние отидохме в двореца и поискахме да бъдем приети от императора. Но нас ни изгониха. Дали причината за това не беше, че императорът не може да говори нищо друго, освен «А соо дес-ка?»“ Общ смях раздвижва неизброимия човешки мравуняк. На друга трибуна друг оратор, участвувал в делегацията, която е успяла да проникне само в дворцовата кухня, съобщава, че всеки ден императорската трапеза се отрупва с прясно мляко, пилета, свинско месо, яйца и всякакви лакомства. „Ето какво ядат императорът и неговите приближени! — провиква се ораторът. — Вие как мислите, разбират ли те какво значи думата глад?“ И дрипавият гладен народ отново се раздвижва и с гневни викове продължава застрашителния си поход против непоносимото тегло.

Тия живи картини на народното негодувание внасят смут в американските окупатори и те решават, че демократичната демагогия трябва да навлезе в своя нов етап на „успокояване на страната“. Генерал Макартър удря с юмрук върху писмената си маса и отправя до японския народ твърде натруфено, но недвусмислено предупреждение, в което заявява, че „растящата тенденция към масово насилие и физическо въздействие под организирано ръководство заплашва не само реда, но и основните цели и самото съществуване на окупацията“. Видимо доволен от фееричния блясък на своето красноречие, генералът подчертава: „Ако по-малобройните елементи от японското общество не са в състояние да окажат задържащо влияние и да манифестират уважение към себе си, както налагат създадените условия, аз ще бъда принуден да взема необходимите мерки, за да поправя това толкова плачевно положение.“ И след тая закана американският сатрап на Япония наистина взима необходимите мерки и забранява всякакви масови демонстрации. Със съдействието на предателското правителство на Йошида генерал Макартър нанася следващите удари върху японското работническо и демократично движение. По негово указание зачестяват издевателствата и погромите над японските профсъюзи, над Комунистическата партия, над самия японски народ. Въпреки многократните застъпничества на съветския представител в Съюзническата контролна комисия американските терористи в плодовито сътрудничество с японските полицаи продължават саморазправата с прогресивните сили в страната. Един след друг падат тежко ранени от ръката на подлия враг председателят на Конгреса на индустриалните профсъюзи Кикунами и генералният секретар на Японската компартия Токуда. Хиляди други профсъюзни дейци и комунисти се изпращат отново в затвора. По примера на американските шерифи генерал Макартър внушава на японското правителство да забрани всякаква политическа и обществена дейност на представителите на Комунистическата партия, а малко по-късно издава лично заповед за арестуването на девет партийни ръководители. След непродължителен свободен живот Японската компартия потъва отново в нелегалност. Но нейната неугасима пътеводна звезда продължава да озарява по-нататъшните борби на народа.

Следвайки „основните цели на окупацията“, американците се нахвърлят с диво настървение върху националните богатства на разгромената империя. Отначало задокеанските окупатори създават някаква комисия за разтурянето на Дзайбацу, но после се изяснява, че в заседанията на тая комисия те уговарят с победените си съперници условията на взаимното си благополучие. Предприемчивите спекуланти закупват с обезценени йени петдесет и един процента от акциите на японските монополисти и стават фактически господари на техните предприятия. С един замах на окупаторската си палка американците спират работата на японската индустрия за мирновременно производство и фабриките и заводите запустяват. Към Америка потеглят дълги кервани от параходи с огромни количества сурова коприна, чай, цинк, антимон, каучук, олово и други материали. Такава пиратска армада не са виждали дори самите японски завоеватели през най-щастливите дни на своите разбойнически походи. Закупените на безценица суровини се преработват и се връщат в Япония с целофанова обвивка на „американска помощ“, която се изчислява в долари и обогатява с фантастични печалби ловките филантропи. Хората на Макартър нахлуват в банките и задигат от касите скъпоценни камъни, платина, злато и сребро. Радостно оживени пред най-разнообразната плячка, те товарят на камиони художествени произведения и музейни ценности — картини от Хирошиге и Хокусай, старинен японски порцелан, редки изделия от слонова кост. Генерал Макартър, главният разпоредител на тоя развихрен грабеж, също проявява лична слабост към „сувенирите“ и запазва свой периметър на действие. Само от Киото той задига антикварни предмети на стойност триста милиона йени. Но ненаситните бизнесмени не се задоволяват с ограбването на японските национални богатства и отиват по-далеч, като започват да смучат в буквалния смисъл на думата кръвта на гладния японски народ. Те откриват предприятия за масово закупване на човешка кръв за преливане, която изнасят в Америка. На това обезкръвяване са подложени задължително всички японци, които обслужват окупационните войски, с изключение на императора, на управляващата клика и на монополистите от Дзайбацу. Японските лакеи и финансови магнати не само не дават нито капка от своята предателска кръв, но и при тоя нов бизнес, както при всички други сделки, получават прилична комисиона от американските вампири.

Под закрилата на „демократичната“ макартъровска конституция японската военщина наднича предпазливо из бърлогата си и показва отново свирепия си лик. Състрадателните янки проявяват забележително великодушие към довчерашните палачи на азиатските народи и опрощават мълчаливо всичките им престъпления. Ремилитаризирането на пропуканата империя се подхваща по западногермански образец. Военнопрестъпниците се пускат от затвора и стават съветници на окупаторите. Хиляди офицери, спотаени във всевъзможни земеделски стопанства и свиневъдни ферми, излизат зад миролюбивото си прикритие и измъкват старите си самурайски саби. Невинното поетично общество Утакай, което си е поставило за цел „да изучава японското стихосложение“, започва открита военна пропаганда, към него се присъединява „Обществото на приятелите на хризантемата“ и после всички замаскирани шовинистични и фашистки организации запяват в хор величавия химн на реваншизма. Генерал Макартър раздухва агресивната истерия и „опасността от комунизма“, натиска лоста и пуска в движение военната индустрия, но все още не се решава да нарича нещата с истинските им имена, а гузно обявява възраждащата се японска армия за „резервен полицейски корпус“. След американската интервенция в Корея генерал Макартър става по-смел. Япония се превръща в огромен самолетоносач, от който излитат бомбардировъчните ескадрили за нападение над корейската земя. Във военните заводи закипява усилена работа, химическата промишленост се включва в производството на взривни материали, арсеналите изхвърлят непрекъснато самолетни и напалмови бомби. Ден и нощ по пътищата на заробената империя гръмолят безкрайни танкови колони и ешелони с боеприпаси, над градове и села профучават с яростен рев Трумановите летящи крепости. От японските брегове потеглят бойни кораби с първите партиди възродени самураи, облечени в американски униформи и потулени зад знамето на Организацията на обединените народи. Търговията на смъртта и разрушението е в пълен подем. Бароните от Дзайбацу изтърсват поръсените си с нафталин жакети и се стягат за тържествена церемония. Те произнасят нова клетва, но тоя път вече не пред стената на императорския дворец, а пред монополистите на Уолстрийт, с които пият наздравица за бъдещите грабежи в най-новата „Велика Източна Азия“.

От затвора излиза и старият хищник Мамору Шигемицу. Той е не само реабилитиран, но и удостоен с важно поръчение. Нему е възложено да попълни със „собствени идеи“ американския проект за мирен договор с империята. Мамору Шигемицу подпира протезата си със своите бамбукови патерици и вдъхва жадно влажния токийски въздух, после подрежда куфара си и заминава за Мианошита, където красивата японска природа и кутиите с американски консерви го вдъхновяват за работа.

Но ето че генерал Макартър напуща внезапно, следван от огромен товар с трофеи и „сувенири“. На негово място пристига генерал Риджуей. Бандитите се сменяват, но положението остава все същото. Корея дими сред пламъци и кръв, Япония се превъоръжава трескаво. Сега на сцената се явява Шигеру Йошида, комуто е съдено да играе неповторима историческа роля. След краткотрайните кабинети на десния социалист Тецу Катаяма и на вулгарния рушветчия Хитоши Ашида тоя върл мракобесник е отново министър-председател. Такъв породист лакей американците не могат да заменят с никой друг. Изтъкнат дипломат и разузнавач, отчаян агресор и враг на всяка демократична проява, изпитан американски шпионин и поклонник на долара още в миналото, Йошида притежава й други ценни качества, особено необходими за момента: сляпо подчинение пред волята на окупатора, хамелеонски характер, който го приспособява към всякакви политически комбинации. Когато могъщите диктатори подготвят мирния договор, Йошида сан се качва на американски самолет и отлита за Сан Франциско. Той носи малко багаж: бутилка със сос от соя за подправка на американските бифтеци и книжно ветрило за разхладяване през време на мирната конференция.

В Сан Франциско се открива наистина интересно зрелище. В зданието на операта са събрани делегатите на 52 страни, за да подпишат мирния договор с Япония. Тук присъствуват изобщо всички ония държави, които не са воювали с Япония, а отсъствуват другите, които открай време са били прицел на постоянни провокации и опустошения от страна на японските нашественици. Вместо петстотинмилионния Китай, понесъл толкова жертви и страдания от увълчените самураи, в залата се мъдри Доминиканската република, вместо Индия — Салвадор, вместо Бирма — Парагвай. Но за атомните стратези това, разбира се, няма никакво значение. По-важно е, че те обявяват Япония за заплашена от агресия и я вземат под височайшата си окупация, за да я хвърлят още утре срещу азиатските народи и великата родина на социализма. Когато съветският делегат Громико разобличава попълзновенията на вашингтонските „миротворци“ и изнася пред цял свят тоя небивал скандал с подписването на японския мирен договор, нагласените кукли наоколо подскачат нервно и надават уплашени писъци за оскверняването на някаква свещена „процедура“. Малко по-късно същите кукли се нареждат чинопочитателно и подписват договора. Преди да сложи своя подпис, Йошида сан изважда от вътрешния джеб на жакета си книжното ветрило и дълго вее запотеното си чело с разгънатия пейзаж на планината Фуджи — символ на „величието“ на японската империя. После лакеят пристъпва до масата и с трикратен поклон предава империята в ръцете на всесилния си господар.

След тоя фарс, пропит с толкова цинизъм и предателско раболепие, падат всякакви демократични паравани и джентълменски уверения. Милитаристична Япония възкръсва в целия си хищнически ръст и нейната зловеща сянка се простира отново над Азия и над съветския Далечен Изток. Насъсквани от командите на генерал Риджуей, разярените самурайски псета се готвят за нови разбойнически походи, макар че в остриганите им глави не са угаснали спомените за пораженията при езерото Хасан и при Халхин-Гол, а дълбоките рани на остатъците от Квантунската армия все още продължават да кървят. И може би тъкмо защото тия спомени и рани са съвсем пресни, предвидливите самураи покрай другите военни приготовления коват усилено сандъчета, в които по-късно ще бъде изпратен прахът им за обожествяване в храма „Ясу-куни“. Спокойствие цари само в императорския дворец, пред чиято стена се разхождат с отмерени крачки американски караули. Император Чарли пие чай и съчинява загадъчни стихове. Той се сравнява с оснежен бор, който не е променил цвета си, и с тия поетични иносказания иска да напомни на великодушните си покровители, че е крайно време да бъде възнесен отново в небесата.

Такава е днес Япония под звездното знаме на американските колонизатори. Но в тая мрачна действителност свети яркият лъч на всенародната съпротива срещу окупаторите и техните йошидовски лакеи, срещу бароните от Дзайбацу и подивелите банзай-авантюристи. Пред японския народ още зеят незаритите ями от старите самолетни бомби, в паметта му още не е угаснал ужасът от атомните издевателства над Хирошима и Нагазаки.

Борбата на японския народ за мир, за свобода и за хляб се подема с невиждана сила и в нея се вливат нови потоци от хора: мъже и жени, миньори и професори, докери, студенти и учители, железничари, текстилци, металици, трамвайни служители, селяни — всички честни патриоти. Архипелагът на земетръсите се люлее надлъж и нашир от непрекъснати стачки и никакви богове, императори и окупатори не могат да препречат пътя на отприщените народни маси, които Японската компартия води към светлото бъдеще. На всеки ъгъл, на всяка крачка преследваните патриоти поднасят на минувачите световното „Обръщение за сключване Пакт на мира“ и събират милиони нови подписи.

Междувременно генерал Риджуей напуска също империята, претоварен като своя бележит предшественик Макартър с неизброима плячка. След бактериологичните си подвизи в Корея прочутият людоед заминава през Америка за Европа, където ще разнесе славата на позорния си прякор „генерал Чума“. Той отстъпва командния пост на друг мародер и убиец — генерал Кларк, — който тепърва ще трябва да изпита неудържимата омраза на японския народ срещу чуждите поробители. Тая омраза не познава прегради и прониква навсякъде — тя е във въздуха, в нестихващия тропот на дървените налъми по улиците, в предупредителните надписи по стените на къщите и по дърветата на парковете: „Янки, махайте се оттук!“

Японският народ, пробуден завинаги от вековния феодален кошмар, върви устремено напред — под палките на полицейските кордони и под пистолетите на американските нашественици, през чистилищата на затворите, през нищетата, легендите и будистките идоли — за да превърне прогнилата империя на глада в истинска Страна на изгряващото слънце.

[1] Кюичи Токуда почина на 24 октомври 1953 г. (б.а.) ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.